ОКРУГ МОНТГОМЕРІ МЕРІЛЕНД
-Боже, на Аспен Гілл-Роуд мертва людина. -Чоловік?
Боже мій. Це…
Пані, послухайте мене. Що сталося?
На моїх очах убили людину.
У нас один загиблий, кров скрізь. Я на заправці Mobil…
На місці подій усе було в русі. Там точно не було безпечно.
Тож я пішов до багажника й одягнув бронежилет.
Якби був стрілець, не змогли б виконати своєї роботи, якби нас підстрелили.
А потім почався хаос.
Округ Монтгомері!
Когось підстрелили на майданчику.
Нам потрібна швидка на розі Міллз і Коннектикут.
У неї кров із носа й рота.
Було таке відчуття не те щоб «коли це припиниться?», а «що далі?».
911, що сталося?
-Був гучний звук, може, підстрелили. -Пані підстрелили на стоянці.
Я боюся.
Я подумав: «Ой леле, це буде просто пекло».
СПІЙМАТИ ВБИВЦЮ НАВЧЕНИЙ УБИВАТИ
Доброго ранку.
Я Террі Раян, детектив поліції у відставці з округу Монтгомері, Меріленд.
Мій батько працював на ТБ,
він був керівником станції в одній із місцевих телерадіокомпаній,
і він їздив на місця злочинів.
І він часто брав мене із собою.
У мене є ранні спогади, років з десяти, як я застрибував у авто,
їхав на випадок неподалік.
Мої друзі думали, що це тупо.
Це було моє знайомство з розслідуваннями вбивств.
Мене призначили у відділ тяжких злочинів.
Я був у відділі вбивств, коли почалися ці події,
і це був геть не звичайний ранок.
3 ЖОВТНЯ 2002-ГО
Це сталося на розі Аспен Гілл-Роуд, що пролягає з Вашингтона до околиць.
Це була наша пікова година того ранку.
Там були кілька патрульних уже на місці,
які обгородили периметр стрічкою.
А також розпитували людей, які стояли поруч.
Вибух почула жінка, яка заправлялася біля сусідньої паливної помпи.
Вона почула, як постраждалий сказав: «У мене стріляли», — коли він упав.
Ніхто не бачив, аби хтось біг, особу, автомобіль, що втікає —
нічого, що може вказувати на те, що сталося.
У нас було загальне уявлення, звідки, можливо, стріляли,
але не знали, чи це сталося в ту мить з авто, що проїжджало повз,
чи з торгового центру через дорогу.
Я шукав кулю.
Або гільзу.
І ми нічого не знайшли.
Мій керівник сержант Роджер Томсон
керував командою, до якої мене було призначено.
Кращого керівника за Роджера годі й шукати.
Ви маєте…
Ми це вже зробили.
Уже це зробили?
Я виріс в Монтгомері, Меріленд.
Навчався в школі й старшій школі там.
А потім я працював там до кінця кар'єри.
Я 30 років працював поліціянтом.
Я був детективом 20 років.
Мені дуже подобалося збирати частини докупи,
щоби розгадувати загадки.
8:24:58 – 08:25:01
Я приїхав на станцію Mobil, і Террі Раян розповів мені,
що сталося на місці подій.
А потім мені зателефонували…
сказали, що є ще одна стрілянина.
Жінку застрелили, коли вона сиділа на лавці перед закладом швидкого харчування.
Десь за кілометр.
Отже, за кілька хвилин у мене з'явилися два різні місця злочину.
Дуже незвично.
У нас не так багато вбивств в окрузі Монтгомері.
Я думав, кого ще відправити?
Бо закінчилися люди, яких можна було відправити на місце злочину.
Я розмовляв із командирами,
розмовляв із людьми на обох місцях,
а потім мені зателефонував слідчий, який лежав у лікарні,
щоби повідомити, що можливий нещасний випадок — це стрілянина.
Жертва косила газон, і його застрелили серед білого дня,
як і інших людей.
Отже, тепер у нас три жертви вбивства
й немає очевидців того, де цей стрілець був.
У нас проблема. Що, у біса, відбувається?
Ми всі зіткнулися з тим, чого раніше не мали.
Я трохи боявся, що мене підстрелять, поки я там був.
Я не знав, звідки стріляли.
Роджер усе це бачив.
Але з його очей я бачив, що в нього інший настрій.
Напружений.
Кожен керівник у командному ланцюзі йде до Роджера.
«Що ти знаєш?» І він був у ситуації, у якій не часто бував.
Мало що міг сказати.
У нас не було свідків.
Усі чули, як стріляли, але ніхто не бачив.
Адреналін постійно підскакував, і я намагався стримати, щоби він не взяв верх.
Ти намагаєшся не втратити розуму, по суті.
9:29:58 – 9:30:02
Усе добре. Камеру, Дагу.
У нас з'явився постійний потік репортерів, операторів, що приїжджали.
Погляньте туди. Це заправка, заправка Mobil. Тут відбулася стрілянина…
Намагалися не підпускати до місць злочину, та це нелегко,
бо для цього бракувало поліціянтів.
Екстрені новини. Слідчі продовжують…
…три стрілянини в окрузі Монтгомері,
чоловік, що заправлявся, жінка, що сиділа на лавці…
Репортерів і операторів було більше, ніж поліціянтів.
І, чесно кажучи, нам було трохи важче виконувати свою роботу.
В окрузі Монтгомері стрілець досі на волі.
Важко було говорити з колегами, адже ЗМІ, правоохоронці —
усі на той час використовували одного оператора бездротового зв'язку.
І був такий насичений трафік.
9:57:57 – 9:58:01
911, що у вас сталося?
Нам потрібна швидка на розі Міллс і Коннектикут.
Знову почалося.
Ще одна стрілянина на заправці за кілька кілометрів.
Зателефонував мамі, бо часто бувала на тій заправці,
і сказав їй не виходити на вулицю і не ходити в крамниці поблизу.
«Не виходь із дому».
Роджер підійшов до мене й сказав:
«Мені дуже прикро, але в нас іще один злочин.
Треба когось відправити. Ти поїдеш?»
Це був інцидент за участю молодої жінки 20 років. Вона матір.
Пані Рівера пилотяжила свій мінівен,
який був припаркований ось так, біля громадського пилотяга, що досі тут.
Зв'язалися з паном Рівера, чоловіком Лорі-Енн.
Він приїхав на місце злочину.
Я мав повідомити про смерть дружини.
Я бачив емоції. Він був у розпачі.
Запитав: «Що скажу дитині?»
Вибачте, це просто…
Не поспішайте.
Усе добре.
Я зрадів, що потрапив до офісу, бо зміг сісти
й спробувати скомпонувати всі змінні.
Зміг узяти всю інформацію, що була на руках,
і спробувати розібратися.
З нічної зміни ми отримали інформацію
про ще одну стрілянину, що сталася напередодні.
Близько шостої вечора пана Мартіна застрелили в торговому центрі,
і, звісно, знову не було очевидців стрілянини. Жодних.
Я знав, що в мене п'ять стрілянин.
ДЖЕЙМС Д МАРТІН 2 ЖОВТНЯ, 18:04
Напередодні ввечері пана Мартіна застрелили.
Наступного ранку першою стріляниною був містер Б'юкенен.
Свідки почули гучний вибух.
Вони думали, що газонокосарка вибухнула й зачепила його.
Волекара застрелили на заправці.
Сару Рамос застрелили в торговому центрі
САРА РАМОС 3 ЖОВТНЯ, 8:37
північніше місця вбивства пана Волекара.
Потім бідолашну Ріверу застрелили на станції Shell.
Зазвичай, між жертвою та підозрюваним
є певний зв'язок.
Усі працюють в одному місці? Усі живуть в одному місці?
Усі конфліктували з особою, яка стріляла?
Треба поговорити з родиною жертви, аби дізнатися, чи є якийсь зв'язок.
Це твоя головна мета як детектива.
Ти намагаєшся зібрати ці частини, як пазл.
Ми намагалися зібрати багато інформації, і командир сказав мені,
К. МУС НАЧАЛЬНИК ПОЛІЦІЇ
що він керуватиме розслідуванням.
ФБР було залучено.
АТФ було залучено.
Тож нам трішки полегшало, адже з нас зняли трохи тиску,
і його перейняли інші.
Вітаю.
Почнімо з третього жовтня, а пізніше обговоримо те, що було раніше.
Мій мозок не думає назад. Лише вперед, усе розділено.
Я Майкл Бушард.
Я був спецагентом, що відповідав за польовий відділ Балтімора,
Бюро алкоголю, тютюну, вогнепальної зброї та вибухівки.
Як агент, відповідальний за польовий відділ, я мав спілкуватися зі ЗМІ.
Коли я приїхав, біля штабу поліції
були, я б сказав, 50–60 медійників.
Я не горів бажанням робити це,
особливо за таких обставин,
але це був Вашингтон, нас ретельно перевіряють.
Що б ми тут не зробили, люди завжди це бачать.
Агенте Бушард, яка агенція керує цим розслідуванням?
Вони ставили багато запитань.
Нічого з цього…
…не опрацьовано…
У нас було небагато свідчень, і ми не знали,
що саме шукали.
Отже, пресі було майже нічого сказати.
Я не можу відповісти. Вибачте.
Агенте Бушард…
Дякую.
Найважливішим доказом була балістика.
САРА РАМОС ФРАГМЕНТ КУЛІ
Куля, яку вийняли з кожної з жертв.
Ці кулі доставили в лабораторію АТФ.
За пару кілометрів від штабу поліції.
Я був упевнений у Волтері Дендріджі, який працював у нашій лабораторії.
Він був першокласним судмедекспертом. Мабуть, один із найкращих у країні.
Пам'ятаю Майка Бушарда, він представник верхівки,
з якою ми, працівники нижчого рівня, рідко зустрічалися.
Він простий скромняга, просто виконує свою роботу, гне спину,
розкриває купу гарних справ.
Ситуація тривала.
Тиск наростав, і вони хотіли відповідей негайно.
Щодо першої кулі та уламків, які я отримав,
я визначив, що їх випустили з рушниці.
Це була куля калібру .223, Ремінгтон.
Кожна куля, випущена з однієї вогнепальної зброї,
залишає ті самі неповторні сліди.
Мені вдалося визначити, що всі стрілянини першого дня
були виконані тією ж зброєю.
Це великий крок уперед.
Коли ми дізналися, що стріляли з рушниці в цих стрілянинах,
то подумали, що маємо справу зі снайпером.
Тобто хтось стріляв із великої відстані,
і не видно, звідки стріляють.
Це означало, що постріли були зроблені з чималої відстані,
мабуть, понад 15–30 метрів, якщо не більше.
Отже, детективи розширили зону пошуку.
Ми шукали свідків.
На станції Mobil був свідок,
що побачив білий фургон через дорогу.
Свідки стрілянини Сари Рамос побачили,
як білий фургон швидко покинув те місце.
Може, цей постріл такий гучний тому,
що він відбивався від стінок фургона.
Може, особа відкривала двері, робила постріл і зачиняла двері.
Тому в нас і не було очевидців, які бачили підозрюваного.
9:19:58 – 9:20:02
До кінця першого дня ми були дуже виснажені.
Я знаю, що особисто я сподівався, що це скінчиться.
Що ми розв'яжемо те, що сталося.
Це було ввечері. Нам зателефонували.
Ще одна стрілянина сталася у Вашингтоні,
за лінією Вашингтона та округу Монтгомері.
Його не грабували, ніхто нікого не бачив.
Це було щось неймовірне.
Як це могло продовжуватися, і який тут зв'язок?
Менше ніж за день. Шість куль — шість убивств.
3 ЖОВТНЯ 4 ЖОВТНЯ
Наступного дня ЗМІ почали майже засідати.
Не лише на вулиці біля штабу поліції,
вони були на нашій стоянці.
Вони наближалися до нас, коли ми виходили.
О шостій він проведе ще один пресбрифінг. Можливо, буде більше інформації.
Неможливо пояснити, що сталося. Ми не могли пояснити.
Не в той момент.
ЗМІ про це говорили на телебаченні, радіо, у друкованих ЗМІ.
І начальник поліції вирішив повідомити,
що ми шукаємо когось у білому фургоні.
Це «форд еконовен».
Знали, що не зможемо розкрити справу без ЗМІ.
Публіка — це наші очі й вуха.
Погляньте на них. Якщо знаєте когось, хто має такий…
«Майте це на увазі. Якщо бачили щось подібне, зателефонуйте.
Якщо побачите щось у майбутньому, зателефонуйте».
Білі фургони зупиняють і оглядають…
Ми почали отримувати багато дзвінків.
Вони побачили білий фургон на цьому перехресті,
побачили білий фургон на тому перехресті.
Це все в торгових центрах, заправках,
але не було жодної інформації, яка пов'язала б якогось водія зі стріляниною.
2:29:58 – 2:30:02
911 Спотсильванії. Що сталося?
На стоянці підстрелили пані.
Вона дихає?
Я не знаю.
КЕРОЛАЙН СІВЕЛЛ 4 ЖОВТНЯ, 14:27 — ВИЖИЛА
Коли підстрелили Керолайн Сівелл в окрузі Спотсильванія, Вірджинія,
це значно змінило масштаби розслідування.
Тоді залучилися різні юрисдикції.
Було припущення, що стрілець або стрільці почали переміщатися.
І вражатимуть людей із різних районів.
Який тут мотив?
Оскільки ці стрілянини здавалися непов'язаними,
як залишатися на крок попереду й намагатися зрозуміти, де буде наступна?
Поки не з'ясували б мотиву, нам було б важко розкрити цю справу.
Тож ми вирішили розширити оперативну групу.
Трохи ближче.
-Рубанете ніс? -Інтерв'ю Ейпріл Керолл, дубль два. Знак.
Я була вдома, мені зателефонували, і керівник запитав: «Ви сидите?»
Я спитала: «Так, що таке?»
Вона сказала: «Я маю закріпити вас за справою снайпера».
Ми із сім'єю щойно переїхали до Вашингтона.
Це був перший і єдиний раз, коли керівником була жінка,
яка теж була мамою, і вона запитала: «Точно впораєтеся?
Я знаю, що у вас діти, і лише влаштовуєтеся».
Я сказала, що щойно знайшла няню, і в нас усе вийде.
«Виводьте мене, я готова».
4 ЖОВТНЯ 7 ЖОВТНЯ
Я була вдома, снідала й пила каву, готувалася до роботи.
Екстрені новини. Тринадцятирічний хлопець у критичному стані. Сотні поліція…
Це було приголомшливе неприємне відчуття, неначе: «Боже мій».
…шукають снайпера…
Цілком невинну дитину підстрелили в школі.
Стріляти в дитину — це вже занадто.
Мабуть, це вже дуже особисте.
Саме тоді я усвідомила, оскільки я мама трьох хлопців,
що в школах небезпечно.
Може статися з моїм дитям?
У моїй свідомості закріпилося, що стрілець усвідомив,
який страх викликав у всьому районі.
Що люди боялися до смерті,
і що він хотів вивести це на новий рівень, підстреливши дитину.
Подивитися, яка буде реакція публіки.
Після стрілянини Айрана Брауна,
рівень емоційної відданості та інтенсивності просто зашкалював.
Я не хотіла йти зі зміни чи брати перерву.
Ця справа велася цілодобово, поки їх би не спіймали.
Якщо маєте відомості про цю справу,
просимо зателефонувати. Номер телефону 240…
Щойно ми оприлюднили номер телефону, він почав розриватися.
У нас були 100 телефонів та 100 працівників з усіх агенцій,
які приймали ці підказки та відправляли їх у систему для обробки.
Я мала переглядати ці підказки
й вирішувати, виходячи з того, що ми вже тоді знали,
які з них розглядати першочергово.
Це був сильний тиск, бо я не хотіла нічого пропустити.
Я не знала, що я шукала, і, чесно кажучи, це здебільшого інтуїція.
7 ЖОВТНЯ 8 ЖОВТНЯ
Зі свого досвіду я знала, що в серійних справах
суб'єкти відвідують пресконференції,
повертаються на місце злочину, дивляться, що правоохоронці роблять.
Тому ми відтворювали відео тієї пресконференції,
шукаючи підозрілих осіб.
Ми всі знали, що вбивця міг бути серед нас.
На відео після пресконференції побачили особу,
яка підійшла до сцени
й переглянула папери, які начальник Мус залишив після себе.
І ми подумали, що це дуже дивно.
Тоді він був підозрюваним номер один.
Тому нам треба було знайти цю особу.
Наступного дня я їхала на роботу, зупинилася на світлофорі.
Я подивилася вбік і побачила неначе знайому особу.
Потім мозок швидко це обробив, і я згадала фото.
Я глянула на фото, у сусіднє авто,
і це точно був він.
Це міг бути снайпер поруч зі мною.
Я мала щось робити.
І що мені робити?
Я не могла спинити авто.
Забагато автівок і людей.
Я поїхала за ним до бізнес-комплексу, і він припаркувався.
Якби я пішла сама,
я могла би пропустити його й утратити й авто.
Тож я зателефонувала й попросила керівницю з оперативної групи приїхати з підмогою,
і ми змогли взяти цього чоловіка під варту.
КІМНАТА ДЛЯ ДОПИТІВ
Він був у нас. Можливо, це кінець.
Можливо, ми піймали вбивцю.
Одне я пам'ятаю під час допиту —
вираз його обличчя,
коли йому стало очевидно, що він підозрюваний у стрілянині.
«Чекайте, що? Гадаєте, це був я? Гадаєте, це я? Ні».
Він сказав нам, що просто захопився цією справою.
Я бачила справжню реакцію невинних людей проти реакції винних,
і я ніби підійняла руки вгору:
«Так, цей бовдур не в тому місці, не в той час».
Ми перевірили алібі.
Ми поговорили з його дружиною, було кілька факторів,
які за кілька хвилин зійшлися, щоби виключити його.
Чорт, якби це був він,
ми його піймали, і могли б рухатися далі, і люди були б у безпеці.
Стрілець, якого поліція називає невловним серійним снайпером,
тероризує цей регіон Вашингтона.
Кожної наступної стрілянини
у серці тьохкало, неначе це відчуття невдачі,
що ми не зупинили вбивць.
Ми б хотіли вже розібратися з цим…
Люди були просто налякані.
…ми стараємося.
Скасували шкільні змагання.
Скасували шкільні перерви.
Десятьох людей підстрелено, вісім — мертві,
поки снайпер тероризує Вашингтон.
Остання жертва — 53-річний Кеннет Бріджес.
Ми не знали, де вони будуть далі.
Як намагатися тримати купу піску в руці.
Він усе висипається, бо ти не можеш схопити його в руці.
8 ЖОВТНЯ 14 ЖОВТНЯ
Сиджу за столом для слідства й дивлюся на зачіпки,
і агент, що сидить поруч, отримав дзвінок на свій мобільний
від іншого агента, який знаходився в Home Depot у Фолс-Черч
у магазині й почув постріли.
Мій чоловік був із моїми трьома хлопчиками,
і ми мали поїхати в Home Depot того дня.
Особисто моя паніка, коли я почула «Home Depot у Вірджинії»,
і я не знала, де вони, просто вирувала, коли я їхала туди.
На щастя, зателефонували: «Ми вдома, усе добре», —
я відповіла: «Це все, що я хотіла знати. Передзвоню».
Я приїхала на місце злочину й крокувала величезною стоянкою
до нашого командного пункту.
Зателефонували на особистий.
Це мій тато з Лос-Анджелеса, і я сказала: «Тату, зі мною все добре,
та зараз не можу говорити».
Каже: «Я знаю.
Я бачу, як ти йдеш стоянкою на місці злочину».
Ще одна жінка була мертва, майже напевно, сказали в поліції…
Він злякався, що якщо він бачив мене в новинах,
то й підозрювані могли мене бачити, і що мене можуть застрелити.
І мене це занепокоїло.
Пам'ятаю, як поклала телефон у кишеню, думала, що має рацію,
і ми були на відкритій місцевості, нас могли підстрелити.
Я ніяк не могла припинити думати про це.
Я і гадки не мала, коли мене закріпили за цією справою,
який рівень інтенсивності, тривоги та стресу
супроводжуватиме її.
14 ЖОВТНЯ 19 ЖОВТНЯ
Суботній вечір.
Ми з дружиною вперше разом повечеряли
десь за півтора тижня.
Ми нарешті дізналися, чим живуть наші діти.
Мене перервав телефонний дзвінок
зі словами про іншу стрілянину в Ешленді, штат Вірджинія.
Були криміналістичні докази, які могли допомогти нам розкрити справу.
Я сказав дружині, що мені доведеться піти на роботу.
Вона прийняла це, як солдат. Не скажу, що вона сказала, але…
Усі одружені знають.
ДЖЕФФРІ ГОППЕР 19 ЖОВТНЯ, 19:59
Джеффрі Гоппер. У нього були серйозні травми, але, на щастя, він вижив.
Він із дружиною їхав трасою I-95, зупинився повечеряти,
коли його дружина почула постріл.
Вона думала, що це з лісу.
Техніки на місці злочину знайшли записку, приклеєну до дерева в пластиковому пакеті.
Так, можу прочитати.
«Для вас, пане поліціянте. Називайте мене Богом. Не розголошуйте пресі.
Якщо зупинити вбивство важливіше, ніж піймати нас зараз,
то ви приймете наші вимоги, які не обговорюються».
Вимагали перевести десять мільйонів доларів на рахунок
банку Америки карткою.
«Ми намагалися зв'язатися з вами, щоби почати перемовини, та без успіху».
Це був великий прорив у справі.
Шукали, коли вони могли телефонувати,
аби дізнатися, чи було щось додаткове.
Він зв'язався з офіцером Деріком…
який працював у відділі ЗМІ, і розповів офіцеру Деріку,
що у них була стрілянина, пограбування і вбивство,
що сталися в Алабамі.
АЛАБАМА
Спочатку слідчі вважали, що це не пов'язані справи.
Стрілянина сталася за багато кілометрів,
за місяць до того, як усе почалося в окрузі Монтгомері.
Але ти можеш просто взяти таку зачіпку й передати її агенту ФБР в Алабамі,
і вони можуть знайти інформацію.
Отже, дві людини покидали підприємство,
і до них підійшла особа, вистрелила в них,
украла прибуток цього підприємства й почала тікати.
Але підозрюваний мав журнал «Стрільці».
Поки він біг, він впустив той журнал.
Ми поговорили з детективом про докази, отримані з місця злочину,
і він сказав: «Ми отримали відбитки з каталогу».
Перевірили в системі ідентифікації штату Алабама
й збігу не було.
Ми перевірили знову той відбиток через Національну базу даних і отримали збіг.
Відбитки належали 17-річному Лі Бойд Мальво.
Це мить «ага». Це «Боже мій». Це вже щось.
Він був іммігрантом з Вест-Індії, і його затримали,
коли він перетинав кордон з Канади до Штатів,
і тоді в нього зняли відбитки пальців.
Вони запитали Мальво, з ким він був, і він сказав, що зі старшим чоловіком.
У тієї людини були справжні документи, і його звали Джон Аллен Мухаммед.
Я займалася переглядом файлів про все,
що ми могли знати про Мухаммеда.
Він служив у армії, під ім'ям Джон Аллен Вільямс.
На ньому був обмежувальний припис, якого досягнула його колишня дружина,
щоби він не бачився з дітьми,
бо він викрав їх на значний час.
З того моменту я відчула,
що це вони, і що ми їх піймаємо.
Це була одна з найвищих точок, які люди переживали за ці три тижні,
і ми вважали, що ми розкриємо цю справу.
Ми перевіряли записи Вірджинії, Вашингтона,
будь-які національні бази даних на предмет Мухаммеда.
Найбільше нам підійшло авто,
яке було зареєстроване на Джона Аллена Мухаммеда.
Це був синій «шевроле капріс», придбаний у Нью-Джерсі.
У нас був номерний знак, у нас було ім'я, два імені,
і найбільше нас тривожило те,
що нам із цим робити, якщо ми не знали, де вони?
Тільки би піймати їх до наступного вбивства.
Водія автобуса застрелили на Оксен Гілл.
Мені страшно. Відправте допомогу. Будь ласка. Я в автобусі.
Ми були так близько. А потім знову ні.
У нас ще одна жертва.
Гадаю, після цієї стрілянини ми відчули найбільший тиск.
Знаєте: «Швидше. Зробіть це.
Візьмімо важливі деталі й розберімося, аби знайти їх».
19 ЖОВТНЯ 23 ЖОВТНЯ
Було видано федеральний ордер на арешт…
Я працював у нічну зміну, і це транслювали телевізором у нашому офісі.
Авто, яке вони розшукують, — бордовий або синій, «шевроле» седан.
Я був здивований, коли дізнався, що ми шукали синій «капріс»,
бо в нас було стільки зачіпок про білі фургони.
Я готувався піти з офісу оперативної групи,
а керівник тактичного підрозділу
зупинив мене зі словами: «Не йди. Здається, знайшли авто».
Він спілкувався з поліцією штату.
Авто, яке ми шукали, помітили в окрузі Вашингтон на зупинці.
Думали, у ньому хтось був.
Вони були не певні в цьому, бо вікна були затемнені.
Тож я пішов зі штабу. Швидко.
Ми не хотіли, аби ЗМІ стежили за нами, тому я не вмикав сирен.
Ми збиралися зустрітися з поліцією штату біля зупинки.
Я сподівався і молився, аби це було наше авто й наші зловмисники.
І ми хотіли знайти докази в автівці,
які привели б до наших стрілянин.
Нарешті ми дісталися до зони збору.
Я розмовляв із капітаном, який керував поліцією штату.
Він сказав, що спецпризначенці вже прибули,
щоби піти поміж дерев, аби підійти до авто, а ми мали просто чекати.
Ми з нетерпінням чекали підтвердження, що вони в нас.
З надією, що ніхто не постраждає під час затримання.
Вісімнадцять секунд.
У голові було багато всього.
Купа адреналіну.
А потім мені зателефонували.
Тактична група вибила два вікна з обох боків авто.
Витягнула двох осіб.
Я побачив двох підозрюваних: Мухаммеда та Мальво,
і їх спеціально розділили по дві сторони авто,
аби вони не спілкувалися один з одним.
Скрізь було розбите скло.
Провели перший обшук.
У багажнику була дірка.
Туди можна було залізти й зробити постріл.
Щойно заднє сидіння витягнули, стала помітною гвинтівка.
Усе наче скінчилося.
Тож…
-Що думаєте про начальника Мус? -Обожнюю його!
Ми вийшли за двері, і це був кінець,
люди кричали, стояли діти з плакатами.
Ми всі були вражені, намагалися зосередитися. Ось що скажемо.
Дякую, начальнику. Вибачте, що затримався.
Це був перший день, коли в ЗМІ не було багато питань.
Вони були раді почути наші слова.
Третє жовтня, Прем Кумар Волекар, округ Монтгомері.
Третє жовтня, Сара Рамос, округ Монтгомері.
Він почав називати імена всіх жертв, і в мене лилися сльози,
і це було таке полегшення, утома нарешті сходила.
Наші думки й молитви присвячені всім жертвам стрілянини. Дякую.
Мої діти дивилися пресконференцію, дивилися на телевізор, на мене
й на телевізор, й на мене.
І вони такі: «Чекай, мамо, ви його спіймали.
Чому ти плачеш?»
І вони такі: «Чекай, у нас будуть перерви!»
Вони стрибали, давали п'ять один одному,
зупинилися, глянули на мене й запитали: «Так, мамо?»
І я відповіла: «Так, тепер будуть перерви».
Це була радість у поєднанні з усіма емоціями.
ДЖОН АЛЛЕН МУХАММЕД І ЛІ БОЙД МАЛЬВО ВБИЛИ 17 ОСІБ ТА ПОРАНИЛИ ЩЕ 10
17-РІЧНИЙ ЛІ БОЙД МАЛЬВО БУВ ЗАСУДЖЕНИЙ ДО ДОВІЧНОГО УВ'ЯЗНЕННЯ
ДЖОН АЛЛЕН МУХАММЕД БУВ ЗАСУДЖЕНИЙ ЗА ВБИВСТВО
ЙОГО СТРАТИЛИ У 2009-МУ
Переклад субтитрів: Соломія Сорокотяга