Říká se, že cestovat znamená žít.
No, možná, pokud z vás ovšem den na letišti dřív nevysaje život.
Kde jinde by chtěli, abyste dorazili s dvouhodinovou rezervou,
jen aby vám pak hrozilo dvouhodinové zpoždění?
I tak si myslím, že loňské cestování mi prospělo.
Očividně mi rozšířilo obzory.
Do jisté míry.
Teď se tedy vydávám tam, kam zjevně musí zavítat každý cestovatel.
Mířím do Evropy.
Dobře. Kde to přesně jsme?
Scestuju celý kontinent...
odshora až dolů.
Vydám se mimo vyšlapané cesty objevit skryté poklady...
Vidíte to?
...a vzbudit v sobě dobrodružného ducha.
Koukejte. Nedržím se.
Jsou tady. Co je to? Příď?
Budu si tříbit chuťové buňky.
Páni, to bylo dobré.
Hrozny připraveny.
A pokusím se žít jako místní.
Vítejte v mé vesnici.
To je šílené.
Zachránil jsem ti život. Nezapomeň.
Veškeré obavy si sbalím do kufru...
Už jedou.
Nikdy nevíte, co s tělem udělá čirá hrůza.
Nic takového jsem od dětství nezažil.
A uslyšíte ode mě tři slova, která jsem nikdy nevyslovil.
Připraven k odletu.
EUGENE LEVY, ZDRÁHAVÝ CESTOVATEL
EVROPA
Pokud jsem se ve Švédsku dozvěděl o komárech víc, než jsem čekal...
doufám, že na této další evropské zastávce
se dozvím ještě víc o sobě.
Skotsko je mou mateřskou zemí, nebo spíš vlastí mé matky.
Narodila se ve Skotsku a žila tu do svých 13 let.
Toto je moje první návštěva.
SKOTSKO
Není to jen moje rodina, kdo má na Skotsko úzké vazby.
Opakovaně se sem vrací i Windsorové.
Britská královská rodina.
Od královny Viktorie po královnu Alžbětu II. A teď i Eugena I.
Moc děkuji.
Říká se, že lepší pozdě než vůbec. V 76 letech jsem toho živoucím důkazem.
Cestoval jsem téměř 1 600 km ze Švédska
až na sever Velké Británie, abych se dostal ke svým skotským kořenům.
SKOTSKÁ VYSOČINA
Moje cesta za sebepoznáním začíná tam, kde královna Alžběta
strávila své poslední dny.
Na Skotské vysočině.
Chápu, proč jezdili relaxovat zrovna sem.
Je to nádherné místo.
A rozlehlé.
Skotská vysočina v sobě ukrývá zhruba 25 000 km2 nádherné,
byť poněkud drsné přírody.
Dobře. Kde to přesně jsme?
Jestli tu budu bydlet ve stanu, pak to možná bude poslední díl.
Moje matka vyrůstala v Glasgow.
Myslím, že ve Skotsku, jak ho znala matka,
vedli odlišný životní styl,
než jaký vedou Windsorové.
Mám v plánu vydat se do Glasgow,
ale tady na Skotské vysočině budu mít kvartýr, co vypadá...
a také zní jako sídlo hodné krále.
Vítejte ve Skotsku. Jsem Lynne, majitelka Candacraigu.
- Děkuji vám. Tomu tedy říkám přivítání. - Půjdete dál?
- Rád. - Dobře.
Ano.
Candacraig je luxusní sídlo,
jehož historie sahá až do 17. století.
Je tedy asi o 200 let starší než Kanada.
Dnes si však můžete celý dům i s jeho 12 ložnicemi výhodně pronajmout.
Pokud vám ovšem 12 000 dolarů za noc zní výhodně.
Moc hezké.
Tento dům navrhl stejný architekt jako zámek Balmoral,
kde bydlí královská rodina.
- Jak daleko jsme od Balmoralu? - Asi půlhodinu cesty.
Páni, takže jsou to vaši sousedi.
- Ano. - A byli i tady?
- Ano. - Dobře.
Současný král a královna tu byli hosty.
Když už jeden zámek vlastníte,
nejspíš chcete omrknout i ty v okolí.
- Tady? - Ano.
V oblibě to tu nemá jen královská rodina.
Naše jídelna.
Tady víte, že jste ve Skotsku.
V průběhu let jsme tu hostili řadu vašich hollywoodských kolegů.
- Dobře. Kdo tu byl? - Steve Martin.
Robin Williams.
Sean Connery.
- Opravdu? - Jste v dobré společnosti.
Odpověď je prostá.
Sean Connery seděl na jedné z těchto židlí.
Tartan, jak jsme ho viděli na kiltech.
Nikdy jsem ho neviděl na zdech, stropě nebo na stínidlech lamp.
Tartanové město.
Ale přemíra tartanu není to jediné, co se mi honí hlavou.
Domluvil jsem si schůzku s Michaelem, skotským odborníkem na židovský původ.
- Těší mě. - Jak se máte? Těší mě.
Michael odkrývá historii rodiny mé matky, Rebeky „Betty“ Kudlatz.
ROZŠÍŘENÝ RODOKMEN
Mám z toho trochu strach.
Nechcete totiž odhalit něco trapného.
„Vaši praprarodiče byli vrahové a zloději,
bohužel často drancovali a plenili.“
„Opravdu?
Opravdu? Tak fajn.“
Nejdřív tu máme rozšířený rodokmen
a toto jsou vaši praprarodiče, Samuel a Nellie.
Tyhle fotky jsem nikdy předtím neviděl.
Jsou to rodiče vašeho dědečka Louise.
Pocházeli z městečka s názvem Nasielsk,
které se nachází asi 40 až 50 kilometrů severně od Varšavy.
V roce 1891 se přestěhovali do Glasgow.
- Jak... - Nasielsk.
Nasielsk.
Nezmínila se vaše matka, proč se přestěhovali do Glasgow
a později do Kanady?
No, na přelomu století byl velký příliv lidí do Ameriky.
Ano.
Proč si ale vybrali Skotsko, to nevím. Vy ano?
V té době bylo velmi ojedinělé
dostat se na loď z pevninské Evropy do Severní Ameriky.
Lístek byl drahý a tohle byly chudé rodiny.
Většina rodin to tedy podnikla ve dvou krocích...
- Ano. Dobře. - ...aby zaplatila za cestu.
Přišli do Glasgow, což pro ně musel být šok,
protože žili v Gorbals, což byla velmi chudá oblast.
- Ano. - I když tam zůstali 30 let.
Jo.
Tady je máme na fotografii.
Vaše matka... Jedna z nejmladších.
- To je ona? - Mohla by být.
To je ona.
No páni.
Jsem hrdý, že jsem měl příbuzné,
kteří chtěli rodině zajistit lepší život.
Čím si asi museli v té době projít...
Muselo to být opravdu těžké.
Kdyby moje matka zůstala ve Skotsku, tak...
Nevím, s kým byste teď mluvili.
Rozhodně bych tu teď nebyl, s mým otcem se totiž seznámila v Kanadě.
Je zvláštní přemýšlet o událostech, díky kterým by historie dostala jiný směr.
A já v této krásné zemi sice nikdy nebyl, ale v matčině dětství hrála velkou roli.
A když tu konečně jsem, chci ji zažít se vším všudy.
Proto jsem přijal pozvání jednoho z místních,
který mě podle svých slov vezme za jedinečnou národní zábavou.
- Roberte. - Zdravím. Moc mě těší.
Snad to nebude tak stresující jako nahánění losů ve Švédsku.
Nebo ano?
Tak co nás čeká?
Něco hezkého a tradičního.
Pojedeme k řece Dee v takzvané Royal Deeside,
kde budeme chytat lososy.
- Chytat lososy. - Ano.
Dobře.
Proč je tady ve Skotsku lov lososů tak populární?
No, máme tu krásné řeky plné úžasných lososů.
Jsou to velmi energické ryby.
Malí lososi plavou ve sladkovodních řekách,
až se dostanou do Atlantského oceánu
a pak se otočí
a vrátí se do své rodné řeky.
To aby tam nakladli jikry, ne aby se nechali chytit.
Migrace lososů zpět do Skotska zní o poznání nebezpečněji než ta moje,
ale tyto oblíbené ryby sem lákají rybáře z celého světa.
A ulovit nějakého lososa není tak snadné, jak se zdá,
proto Robert požádal o pomoc odborníka.
- Johne. - Eugene.
- Těší mě. - Mě také.
- Vítejte. - Díky.
Jsem rád, že tu jsem.
John je gillie, což v gaelštině znamená poradce.
Je to takový průvodce po Vysočině.
Není nic, co by o rybaření nevěděl, snad jen to, že jsem mizerný rybář.
I když to brzy zjistí.
Fajn. Něco pohodlného pro vás.
Hlavní je gillieho neurazit.
Fajn, nahodit kšandy.
Budu vzorný student. Budu učebnicový žák.
Budu projevovat nadšení. Nechci mu zkazit den.
Sedí to k vám, Eugene.
Naučím vás nahodit ve stylu céčka.
Dokola.
A druhou část náhozu, ten krouživý pohyb,
tvoří zvednutí tácu s drinky.
Je to whisky, moje whisky. Ne abyste ji rozlil.
Pokud si myslí, že to zvládnu,
nejspíš už vyplenil barovou skříňku.
Dobře. Nic těžkého.
Ale nejlepší asi bude prostě to zkusit.
A dokola.
- Jo, tak. - Výborně.
- Precizní. - Jo.
A znovu.
Perfektní.
- Zase výborně. - Skvělé.
Tak co?
Teď už jen chytit lososa.
Tak fajn.
Tohle by mohl být můj nový koníček.
Seknu s golfem a dám se na lov lososů.
Chápu, proč je to pro některé ta nejodpočinkovější aktivita,
protože je tu opravdu krásně.
Jak vám to jde?
Nic jsem nechytil.
Jaký z toho máte pocit?
Myslím, že to bude nový kandidát na můj nejoblíbenější sport.
Vypadáte šťastně.
Členové královské rodiny tu prý také rádi rybaří.
Tato řeka prochází jejich panstvím.
Snad mají víc štěstí než já,
protože po hodině strávené ve vodě jsem nechytil ani mřenku.
Máte něco, Eugene?
Zatím ne, ale párkrát už to skoro bylo.
Chcete to zabalit?
- Tak dobře. - Dobře.
Lososi se z toho možná vyvlékli,
ale zdá se, že utápění žalu k tomu prostě patří.
Dáte si frťana?
Čas na první ochutnávku něčeho tvrdého.
Nemám whisky rád.
Je to silné pití, ale ti muži, se kterými jsem rybařil,
byli příjemní Skotové.
Skupinka chlapů si vyrazí na ryby... „Ať ti berou.“ Rozumíte?
Bylo to hezké odpoledne.
A neznám lepší způsob, jak zakončit den, než se napojit na dřívějšího hosta,
sira Seana Conneryho. A objednat si vodku martini.
Začínám mít Skotsko rád, a to jsem tu teprve jeden den.
Má to své kouzlo.
Moje matka a její strana rodiny...
zaujímají přední místo v mé mysli.
Nikdy mě nenapadlo, že mě to tak silně zasáhne.
Zítra mám v plánu zjistit o historii své rodiny víc.
Jen doufám, že ti dudáci nezačnou vyhrávat moc brzy.
Po královském spánku
si začínám užívat roli krále na vlastním zámku.
Nádhera, viďte?
Dnes ale opustím Skotskou vysočinu
a vydám se do Glasgow zjistit něco víc o matčině dětství.
Moje matka jen vyprávěla rodinné historky.
O životě v Gorbals se příliš nezmiňovala, proto se na to moc těším.
Do Glasgow je to přes 160 km
a cestou prý nesmím minout důležitou zastávku.
U jednoho z mála posledních řemeslníků, který všechno dělá ručně.
Jsem na půli cesty, abych si zasloužil právo nosit kilt,
protože polovina mé rodiny byla ze Skotska.
Nosili ho při rodinných událostech
a skvěle se bavili.
Hodně se nasmáli.
A pokud to všechno zvládnou bez spodního prádla,
pak je to rodinná tradice, kterou musím vyzkoušet, s nervozitou.
- Zdravím. Máte se? - Vy budete Bill.
To jsem.
U kiltu je rozhodující tartan.
Je známo více než 9 000 vzorů,
z nichž téměř polovina symbolizuje různé rodiny nebo klany.
Nevím, jestli má moje rodina...
- Jo. - Tartan.
Nevybavuju si, že by někdo mluvil o našem tartanu.
Dobře.
Pokusíme se najít něco, co se hodí přímo k vám,
na osobnější úrovni.
No, pracuju v žánru komedie,
takže nemáte komediální tartan?
No... Záleží, jak komický ho chcete.
Co tenhle?
Je známý jako košer tartan, je to židovský tartan.
Tak to je přesné, že?
Dobře. Teď vám musím vzít speciální míry.
- Jak to myslíte? - No, váš pas,
- zadek a délku. - Ano. Dobře.
Potřebuju délku od kyčelní kosti až ke středu kolene.
Bill zjevně ušil víc kiltů, než kolik já snědl bagelů.
Ale byl bych si je odpustil, kdybych věděl, že na mě vytáhne metr.
Dobře.
- Mějte na paměti, že jsem po obědě. - Dobře.
Tak to máme 97 centimetrů.
- V metrickém systému se neorientuju. - Přibližně 38 palců.
Tak 38 to není. Nemám 38.
Mám 34. Jo.
Krejčovský metr nelže, Eugene.
Myslím, že u Billa budu v dobrých rukou.
Míry přes boky vám neprozradím.
- Nechám si je pro sebe. - Fajn.
Jo.
Při své práci důsledně dbá na nejmenší detaily.
Tak.
- Dobře. Ať je to, kolik chce. - Moc.
Děkuju.
Jednou jsem si přišíval knoflík na košili a strašně mě to vyčerpalo.
Mohu vám nabídnout menší úlitbu?
Vážně nemohu říct, že jsem zvyklý pít skotskou.
- Páni. - Opravdu?
To je dobré.
Tak na vás, Bille.
- A na vás, Eugene. - Na vás a vaše řemeslo.
Na vaše zdraví.
Dva panáky během 24 hodin a ještě stále piju whisky s váhavostí.
Když teď nepůjdu, nebudete mít kilt.
Ale já osobně si v kiltu budu vždycky připadat jako v kostýmu,
ledaže bych hlouběji porozuměl svým skotským kořenům.
Pokud něco svědčí o tom, že jsem zdráhavý cestovatel, tak to,
že až teď, sto let poté, co matka opustila tyto břehy, konečně navštívím Glasgow.
Město, kde se narodila.
Je to tu úplně jiné než na Skotské vysočině.
Opravdu to vypadá jako dělnické město.
A jsem rád, že tu jsem.
Když sem moji praprarodiče přijeli z Polska,
spolu s tisíci dalších přistěhovalců
se usídlili v Gorbals, ve čtvrti na jižním břehu řeky Clyde.
Tohle je Gorbals.
Tak jsem tu.
Je to zvláštní pocit.
A v životě už jsem jich zažil mnoho,
ale tohle je zvláštní pocit v dobrém smyslu.
Dům, ve kterém moje matka žila do svých 13 let, zbourali,
když to tu procházelo přestavbou.
Ale genealog Michael se nabídl, že mě provede tím, co tu ještě stojí.
Tady se zastavil čas.
Tento dům si drží ráz Glasgow z počátku 20. století.
Na tomto příkladu nejlíp vidíte, jak tu lidé tenkrát žili.
- Jste připraven? - Ano. Pojďme.
Jdeme.
Na ploše o velikosti poloviny Coney Islandu
se tu tísnilo 60 000 lidí, proto byly životní podmínky v Gorbals
jedny z nejhorších v Evropě.
Jsme tady.
Toto bylo ústředí bytu.
- Kuchyň. Nejvytíženější místnost. - Páni.
- Mnohoúčelová. - No teda.
Vařili na tomto stole.
- Jedli u něj. - Dobře.
Možná jste si všiml něčeho v rohu.
- Postel. - Ano.
To je výklenek s postelí, protože lidé tu také spali.
Nemohli si dovolit kuchyň, která by zároveň nesloužila jako ložnice.
Když měli velkou rodinu.
Pod postelí také mívali vaničku,
kterou vytáhli a koupali v ní děti.
Páni.
Vaše matka a její sourozenci se nejspíš koupali jednou týdně.
Kdo měl štěstí, šel na řadu jako první.
Poslední dítě, které se muselo koupat ve stejné vodě, mělo smůlu.
Páni.
Listina ze sčítání lidu z roku 1921.
Vaši praprarodiče zemřeli, ale jsou tu vaši prarodiče Louie a Flora,
osm dětí a podnájemník. Byt měl stejné uspořádání,
jen nebyl tak hezký jako tento.
- Nebyl tak hezký. - Ano.
Když sem vaše rodina přijela, byty měly sdílené toalety.
Takže sdíleli toaletu s 25 až 30 dalšími lidmi.
- Venku? - Venku.
Možná měla dveře. Možná ne.
Na to asi nikdy nepřišla řeč.
Ano.
Opravdu by mě zajímalo,
jak tu těch 11 lidí přežívalo.
O těchhle detailech nikdy nemluvila.
Takže tady je ložnice.
Matrace je vyrobená z koňských žíní
a povlečení je vyplněné slámou.
Nevím, jak moc byla pohodlná,
ale nejspíš v ní bylo teplo.
Byla s ní velká zábava a měla krásný smích.
A užívala si...
Užívala si život a všechno brala z té lepší stránky.
Jedenáct lidí v bytě o dvou ložnicích?
- A nikdo si nestěžoval. - Ano.
Blíž už se k domu, kde matka vyrůstala, nejspíš nedostanu,
ale Michael mě vezme na místo, kde mohu jít v jejích šlépějích.
Kdy jste byl v synagoze?
Je to dávno.
- Ano? - Jo.
Synagoga v Garnethillu.
Nevím, zda se může rovnat těm v Kanadě.
V tak staré synagoze jsem asi ještě nebyl.
Ano. Postavili ji v roce 1879.
Byla to první účelová synagoga ve Skotsku
a Gorbals je odsud asi dva kilometry.
Je tedy možné, že tu rodina mé matky
- při nějaké zvláštní příležitosti byla? - Ano.
Rozhodně by tu byli na svatbě nebo bar micvě a podobně.
Páni.
Mohlo jí být něco mezi sedmi až deseti lety.
Je těžké na ni myslet jako na malé děvče, ale...
Ale když tu teď jsem o sto let později, mám zvláštní pocit... mrazení.
- Myslíte na ni často? - Každý den. Ano.
Na matku i otce.
Aspoň jednou za den přijde chvíle, kdy si na ně...
vzpomenu.
Mám pocit, že matce dlužím za to, že jsem se mohl podívat, kde to začalo.
Nikdy jsem necítil silné pouto k místu, odkud moje rodina pocházela.
Měl jsem k němu vztah jen skrze vyprávění.
Proto jsem za tuhle návštěvu rád. Jsem rád, že tu jsem.
A jsem rád, že si k tomuhle místu nacházím cestu.
Po probuzení do svého posledního dne ve Skotsku vím,
že to, co jsem se dozvěděl o matčině dětství v Glasgow,
mi ještě dlouho zůstane v paměti.
Ale na závěr příběhu mé rodiny chci udělat ještě jednu zastávku.
Objevil jsem místo posledního odpočinku
dvou nejodvážnějších lidí, které už nikdy nepoznám.
Svých praprarodičů Samuela a Nellie.
„S láskou vzpomínáme na naši drahou matku Nellie Kudlatz.
Zemřela v lednu 1921.“
A můj pradědeček.
To se podívejme.
Patriarcha.
Blíž už se svému rodokmenu nedostanete.
Jste přímo u jeho základů.
Hledali lepší život.
Vystačili si s málem.
Čas strávený ve Skotsku mě přiblížil k mému klanu...
a překvapuje mě, jak moc se tu cítím jako doma.
Trochu jako na severu Ontaria.
Hned za mnou vykukuje dokonalý oblouk duhy.
Jo. Hezké, že?
Při myšlence na Skotsko mi teď na mysl vytane celá škála věcí,
od Candacraigu, což je impozantní místo k přespání,
až po Gorbals.
A jsem rád za to pouto, které jsem si mohl vytvořit...
díky cestě sem.
Než odjedu, chci oslavit znovunalezený odkaz své rodiny,
a tak jsem byl na večer pozván na tradiční skotskou párty.
Pokud mám ale pozvednout sklenku jako pravý Skot,
musím nejdřív přijít na chuť oblíbenému rodinnému zvyku.
Můj dědeček...
Jednou týdně, každý pátek, si dával štamprle whisky.
Skotskou jsem nikdy moc nepil, ale vždy jsem obdivoval ty, kdo ji pijí.
Na skotské s ledem je něco půvabného,
ale nikdy jsem ji do sebe nedokázal kopnout.
Takže na počest svého dědečka a také kvůli vylepšení své image
navštívím místní palírnu, kde se sejdu s Garym, odborníkem na whisky.
Těší mě.
- Vítejte v Loch Lomond. - Díky za pozvání.
Takže tady se to celé odehrává?
Ano, přesně tak. Kouzlo whisky.
Můj bože, vy tu ale máte sudů.
Ve všech našich zařízeních máme skoro půl milionu sudů.
Dobře.
Skotská whisky se může vyrábět jen ve Skotsku,
ale většina sudů tady pochází ze Spojených států
a dřív se v nich uchovával bourbon.
Čím jsou ty sudy důležité
pro vlastní výrobu whisky?
Dodají jí lepší aroma a také barvu.
Destilát, co vychází z pálenice, je čirý,
ale teprve v sudu dostane tu krásně zlatavou, karamelovou, jantarovou barvu.
Za tu vděčí i tomu sudu.
Vítejte v našem skladu.
Sklad má kapacitu až 8 000 sudů.
Než přejdeme k ochutnávce,
přinesl jsem také vzorek nového destilátu.
Tohle vychází z pálenic.
Čirá lihovina v barvách, které jí dodávají ty sudy.
Trochu s tou sklenicí zakružte.
Přivoňte.
- Voní... - Pardon.
Měl jsem zmínit, že obsahuje 63 % alkoholu...
- To jsem chtěl říct. - Jo.
Jakmile mi to protáhlo nosní dutiny,
neudělalo mi to dobře.
Takže těch 63 % ucítíte naplno.
No teda.
Takže...
Dejte mi vteřinku, Gary.
Páni.
To... Propálilo mi to pár vrstev sliznice jícnu.
To byla síla.
Co takhle ochutnat whisky?
Ale zjevně tu dochází k nějaké alchymii,
jakmile se to palivo nechá zrát ve starém sudu.
Je 18 let stará.
Celou dobu byla v sudu na bourbon.
Takže okamžitě vidíte, že má jinou barvu.
- A to díky tomu dřevu. - Jo.
- Měl byste cítit ovocnější aroma. - Líp voní.
- Ano. Je jemnější. - Ano.
Ochutnejte.
Ať vám vlaje kilt, jak se říká.
Výborná.
- Chutná to opravdu výborně. - Jo. Super.
Cítím v tom tóny dušených jablek.
A já zase cítím, že začínám být lehce přiopilý.
Bylo to lepší, než jsem čekal.
Vlastně mě to překvapilo.
Cítíte nějaké aroma?
Ne.
Jsem zpět na svém zámku, a než se zase vydám dál, je čas na oslavu.
A konečně se cítím připravený hrdě vynést svůj košer kilt.
- Páni. - Ale, ale.
No teda.
Cítíte se pohodlně?
Ano, velmi pohodlně.
Můj vlastní tartan.
Dnes večer se podává to nejlepší ze Skotska.
Dobrá whisky...
- Na zdraví. - Ano.
Na zdraví.
...což teď můžu skutečně ocenit.
Haggis, skotský národní pokrm...
Moc dobrý.
...u kterého bude chvilku trvat, než mu přijdu na chuť.
A trochu tradičního tance.
Ke Skotsku jsem nikdy nijak zvlášť netíhl
a během těch několika dní se mi vrylo pod kůži.
To spojení s rodinou z matčiny strany.
Mile mě to překvapilo.
Místní mají stejnou povahu, jakou měla moje matka a její rodina.
Milovali zábavu.
Z každého, s kým jsem se setkal, čišela ta rozverná přívětivost.
Doufal jsem, že na své cestě po Evropě zažiju nějaká dobrodružství,
ale nečekal jsem, že mi dá nový náhled na život.
Při příjezdu jsem si tu připadal jako cizinec,
ale odjíždím s vědomím, že tahle země je součástí mého já.
Myslím, že moje matka by byla hrdá.
Skvěle, Eugene.
Dobře.
To je rozcvička.
Naštěstí mám větrání.
Příště uvidíte...
Moje putování po Evropě mě přivádí do nejnavštěvovanější země na světě.
A teď francouzský polibek. Jste ve Francii.
Plnou parou vpřed.
Francie se pozná podle auta pro dva farmáře a pytel brambor.
Připadám si jako člen Backstreet Boys.
To není dobrý nápad.
Nelíbím se jim.
O joie de vivre usiluju denně.
Dobrý.
- Vidíte? - Ano.
- Doleva. - Jejda.
Má zpoždění. Obvykle na muže nečekám.
Překlad titulků: Petra Kabeláčová