Azt mondják, az utazás maga az élet.
Meglehet, már ha egyetlen nap a reptéren el nem veszi az életkedvét az embernek.
Hiszen hova máshová kell két órával előbb odaérni…
…csak hogy vészesen közel járjunk egy kétórás késéshez?
Ezzel együtt a tavalyi utazásaim alighanem jót tettek nekem.
Távlatokat nyitottak a szemléletmódomban.
Valamelyest.
Így hát nekiveselkedem annak, ami nyilván
minden valamirevaló utazónak kötelező.
Bejárom Európát.
Na jó. Hol is vagyunk pontosan?
Európaira veszem a figurát…
méghozzá tetőtől talpig.
A járt utat elhagyva igazi eldugott kincseket fedezek fel…
Ezt veszitek?
…és bimbózó kalandorlelkületemet is szabadjára engedem.
Idenézzenek! Nem is fogom.
Itt vannak. Mi is ez, a hajóorrnál?
Kiművelem az ízlelőbimbóimat…
Nahát, ez de finom volt.
A szőlő készen áll.
És igyekszem úgy élni, ahogy a helyiek.
Isten hozta a falumban.
Hát ez őrület!
Megmentettem az életed. El ne felejts.
Minden aggályomat a poggyászomba csomagolva…
Itt jönnek. Itt jönnek.
Nem tudni, rémületében mire képes az emberi test.
Szerintem gyerekkorom óta nem műveltem ilyesmit.
Három olyan szót készülök kiejteni, amit még soha nem mondtam.
Útra készen állok.
EUGENE LEVY, A KEDVETLEN UTAZÓ
EURÓPA
Minden utazásnak kezdődnie kell valahol.
Ezt én találtam ki.
Az enyém idefönt kezdődik, Svédország legészakibb csücskében,
és az egész európai kontinens itt nyújtózik előttem.
Ez elég csüggesztő gondolat ám egy ilyen, nem túl világlátott embernek.
Nagyszabású európai kalandom első útszakaszához
több mint kilenc és fél ezer kilométert repültem, hét időzónát átszelve,
Torontóból egy Gammelstad nevű svéd városkába,
ami olyannyira fönt északon fekszik, hogy alig 50 kilométer ide a sarkkör.
Úgy hallottam, ennyire messzi északon sosem nyugszik le a nap.
Hogy lehet éjszaka nélkül élni?
Általában, ha rossz napja van az embernek, tudja, hogy csak vége lesz.
Én, ugye, a megszokások rabja vagyok. Szeretem, ha éj követi a nappalt,
csakhogy a svédek esetleg máshogy állnak a dologhoz.
SVÉDORSZÁG
Svédországban az év leghosszabb napjának örömére
rendezik az év legnagyobb ünnepségét.
Ez a Szent Iván-éj.
Ám mielőtt csatlakoznék a hétvégi ünnepi mulatsághoz,
helyi túravezetőm, Robert, elvisz a szállodámba a taxiján.
- Így kell csinálni? - Igen.
Szívesen jutalmazom busás jattal,
ha sikerül odaérnünk anélkül, hogy léket kapnánk.
Induljunk.
Folyóban itt aztán nincs hiány, Robert.
Az ország második legnagyobb folyója.
A hossza 580 kilométer.
Hatalmas.
Az 1500-as években, az ország modernizációjának kezdetén,
a folyókon oldottuk meg a faszállítást.
Szóval errefelé jelentős a fakitermelés?
Igen, rengeteg a fa.
Nem tréfál ám.
Nagyjából 87 milliárd fáról van szó.
Vagyis az Egyesült Államok faállományának több mint harmada,
bezsúfolva egy durván Kalifornia-méretű országba.
A bökkenő az, hogy ebben a rengeteg erdőben hemzsegnek a…
Szúnyogok.
- Szúnyogok? - Igen.
Több mint 47 különböző szúnyogfajta él nálunk.
Negyvenhét különböző fajta szúnyog?
- Igen. Bizony. - Azta!
Mit szoktak idefent általában csinálni az emberek?
Népszerűek a szabadtéri hobbik.
Nyaranta kimegyünk a folyókra, kajakozunk, hajókázunk, horgászunk.
Télen lékhalászni szoktunk,
az erdőt járjuk, motorosszánozunk, ilyesmi.
Nagyon extrém az itteni élet.
Más városiakhoz hasonlóan nekem már az is extrémnek hat, ha nincs wifi.
Úgyhogy ilyen helyen lenni, ahol a főút egy folyó, elég nyugtalanító,
finoman szólva.
Nemsokára odaérünk a szállodához.
Az Arctic Bathhoz.
Felteszem, ilyen névvel, hogy Sarki Fürdő,
ember legyen a talpán, aki bemerészkedik.
A farakáshoz hasonlatosra tervezett hotel olyan vendégeket fogad,
akik a vadon kellemesebb oldalát szeretnék megtapasztalni
éjszakánként kis híján potom 1000 dollárért.
Idegenvezetőm Jessica lesz,
akinek egész családja a világ e különleges részén él
nemzedékek óta.
Nos, ez volna az.
Meg kell mondjam,
nem sok furább küllemű építményt láttam ennél.
Az úszó gyűrűn található egy étterem,
jakuzzik és egy szauna is.
A közepén pedig egy magába a Lule folyóba nyíló merülőmedence.
Látja, milyen háló veszi körbe?
Nehogy a csukák bejöjjenek, és úszás közben rágcsálják a lábujját.
- Ó, tényleg? - Bizony.
Nos, itt lesz az ön szállása. Jöjjön csak.
Íme a szobája.
Jó nagy ablak.
Hogy jól besüthessen a nap, egész éjjel.
És mivel tudjuk elsötétíteni az ablakokat?
Mármint ez így…
- Hát, van ugyan reluxa… - Igen.
…de minek akarná behúzni?
Hát, teszem azt… mondjuk, alváshoz.
Hát, ha már itt van, és az észak-svéd életérzést akarja átélni,
akkor ne húzza el a reluxát.
- Ne húzzam el? - Ne.
Ennél picikét sötétebb esne jól, de…
Bizony.
Anyukámmal készülünk kicsit sütni, egy hagyományos helyi kenyérfélét.
Ha van kedve, jöjjön át egy kis kenyérért,
hogy legyen mit hoznia az ünnepre.
- Megismerhetné anyukámat is. - Rendben.
- Oké. Köszönöm, Jessica. Köszönöm. - Köszönöm.
A kenyérsütés csak egy része a midsommar ünnepi előkészületeinek.
Ez a városka minden évben valósággal átalakul
a több ezer dorbézoló fogadására.
Jessica pedig elküldött, hogy találkozzam egyikükkel,
Evával, a főtéren.
Érezték már netán kissé alulöltözöttnek magukat?
- Üdv, Eugene! Helló! Eva vagyok. - Üdv, Eva!
- Igen. - Ő itt a férjem.
Az ő neve Göran.
- Göran? Örvendek. - Igen.
- Így, ni. Jöjjön csak velünk. - Oké.
Előkészülünk a Szent Iván-éjre.
Oké. Vagyis amit itt látunk, az még csak… Mi ez, próba?
Pontosan. Most még csak próbálunk.
A midsommar már szinte nemzeti ünnep nálunk.
Ezt az ünnepet mindenki megüli.
Körbe szoktuk táncolni a májusfát.
Mi köze a májusfának a nyári napfordulóhoz?
Mivel nyáron indul be az élet, és egyesek szerint
ez egy fallikus szimbólum, és fel kell állítani.
Mifelénk azért egy-két pohárral meg kell inni hozzá,
hogy efféle beszédbe elegyedjünk.
- Oké. - Úgy ám.
Szóval ez nemcsak szépséges, hanem még fallikus szimbólum is.
Pontosan.
Értem. És még fel is kell állítani.
És ahogy… Látja, van egy rúd meg egy keresztrúd.
A keresztrúd két végére pedig egy-egy karikát lógatunk.
Sejtheti, minek a jelképei.
És akkor… Nos, igen… el tudjuk képzelni.
Esetleg segíthetne feldíszíteni a májusfát.
- Feltétlenül. - Jó.
Nos, ez így borzasztó takaros. Hogyan, csak lépjem itt át?
Vegyem a lábam közé?
Olyan öt-tíz perc, és máris ott vagyok.
- Fogjam a kezét? - Így.
- Ügyes. - Köszönöm.
- A tövébe. - Alulra?
- Le a tövébe. - Igen.
- Fogja oda. - Jó.
- Átkötöm. - Úgy.
- Csak óvatosan… - Megvan a keze?
Eddig… Még meg.
- Ezt nézzék. Látják? - Igen.
Szent Iván-éj körül kezdenek nyílni a virágok.
A nap elhozza az életet a virágoknak és az embereknek is.
Szóval sok minden zajlik a nyári napfordulókor.
Az biztos.
Régen nagyjából március 22-re esett a legtöbb születés Svédországban.
- Tényleg? - Tényleg.
Szent Iván-éj után kilenc hónappal.
Most már azt hiszem, értem, miért lelkesednek érte így.
Most már világos, mint a nap.
A rudat díszítő virágok, azt hiszem, inkább csak afféle öntetet képeznek…
úgyszólván a salátán.
Maga a saláta viszont amondó: „Gyerünk, bébi. Essünk neki!”
Alighanem az egyik legszemrevalóbb fallikus szimbólum, amit valaha láttam.
A saláták és öntetek emlegetése meghozta az étvágyam.
Úgyhogy elindulok a pékségbe Jessicához és az anyukájához, Jane-hez.
Úgy hallom, üres kézzel nem állíthatok be az ünnepségre,
úgyhogy sütünk egy kis kenyeret.
Oké. Üdvözöljük a mjukkaka sütésén.
- Oké. Mi is ez, „haka”? - Mjukkaka.
- Igen.
Lényegében puha kenyeret jelent.
Szóval, Jane, ön már űzi ezt…
- Ó, igen. Én már… - …egy jó ideje.
- Nem ez lesz az első veknije. - Régen 180-at sütöttem…
- Naponta. - …naponta.
Az már kiadós vacsora.
Ez a specialitásunk,
és anya nagyon kényes rá, hogy hogyan kell készíteni.
- Bizony. - Oké.
- Bizony. - Vegyen egy kis lisztet, és szórja oda.
- Oké. - Csak kicsit.
- Ezt odaadom… - Jó.
…fogja ezt a sodrófát.
- Aha. - Finom kézmozdulatokkal kell.
- Gyengéden. - Igen.
Gyengéden. Így.
Hát, ha valaki gyengéd… Látják?
Jane, a férje szokott segíteni a kenyérsütésben?
Ezt neki tilos, mert elrontja.
Így néz ki, amit ő csinál, aztán nem tudjuk eladni.
A vőlegényemnek is… Nem, ide se jöhet.
Túlságosan sok liszttel gyúrja. Nem.
Mindketten ügyesen főznek. de a sütés nem megy nekik.
- Igen. - Miért érzem úgy,
hogy én leszek a következő férfi, akit kitiltanak innen?
Ön mióta nős?
Ez már… Én már 46 éve vagyok házas.
- Azta! - Igen.
- Az… - Nem rossz.
- Nem, nem, nem. - Oké.
Az nem rossz.
- Van valami tanácsa? - Hát…
- Ide föl, oda ne. Csakis itt fönt. - Föl…
Ez az egyik.
A figyelmet mondanám.
- A figyelem jót tesz. - Igen. Hallgatni rá.
- Igen. - Ugye? Az jó?
- Hallgatnia kell rám. - Ő ezt szűrte le belőle.
Oké. Igaz?
- Na, milyen? - Elvileg kereknek kéne lennie.
- Jessica! - Eugene?
- Itt még, ott ne. - Jól van.
Aha.
Nem tudom, hogy ez valami svéd sajátosság-e, vagy mi,
de nem, ezek a nők nagyon erős nők ám, tudják?
Nem bírják a süketelést.
Minden úgy legyen, ahogy akarják, méghozzá jól.
Aki nem jól csinálja, annak coki.
Negyvenhét fajta különböző szúnyog van itt, Svédországban.
Kemencébe vele!
- Kemencébe. - Igen.
- Egy, kettő, három. - Jaj, ne.
- Ez így nem jó. - Várjunk.
Nem. Ez csúnya lesz, de azért tegyük be.
Jessica maga a megtestesült bátorítás.
Na jó, a külcsín nem lett valami nagydíjas,
de úgyis az íze a titka.
- Finom, ugye? - Nahát!
Van ám egy népmese a kenyérről,
miszerint a 18. század körül a hajadonok
egy-egy vekni kenyérrel a hónuk alatt aludtak,
hogy megízesítsék feromonnal.
Aztán így adták oda a jövendőbelijüknek.
És aki megette, már tudta: „Ő lesz életem párja.”
Borzalmas ez a mese.
Ha nem látja az ember, úgy nagyon finom.
Na ugye! Sose ítélj ránézésre.
Megmondom én, mit nehéz még megítélni ilyen messzi északon.
A takarodót.
Számomra ez konkrétan a szadizmus definíciója.
Tudják, hogy lehet igazán megkínozni egy pihentető alvásra vágyó vendéget?
Fel kell szerelni egy sor ilyen reluxát,
amit nem lehet rendesen behúzni, és beengedi a fényt.
Pedig azt hinné az ember, ha valakik képesek
egy gyors és teljes sötétítőrendszert megtervezni,
akkor azok a svédek.
Na most ez az a pillanat, amikor gyönyörű felvételekre számítanánk
a naplementéről, csakhogy nem fog lemenni még vagy hat hétig.
Az anyatermészet mintha még éjfélkor sem találná a kikapcsológombot.
Gondolom, aki olyan helyen él, ahol az év ilyen nagy része ennyire sötét,
annak minden napfényes órát meg kell ragadnia.
Nos, talán meglepően hangzik, de annak dacára, hogy nem volt éjszaka,
kipihenten és élénken ébredtem.
Felfedeztem ugyanis az alvómaszkot.
Oda volt készítve.
Eddig sosem viseltem ilyet, nem is kellett.
Felvettem, és úgy aludtam, mint a tej.
Bizony. Szóval minden rendben. Sőt, lenyűgöző itt a kilátás.
A napfordulós ünnepi hétvégén
a svédek kiözönlenek a természetbe.
Így hát ma én is a vadon felé veszem az utam,
egészen úgy, akár az itteniek.
Mint kiderült, errefelé ez nem egészen úgy zajlik, ahogy vártam.
Egy jávorszarvashívóval fogok találkozni.
Jessica volt olyan kedves, és elintézte ezt nekem.
Tényleg bármire készen állok, ami csak befér a felfedezés címszó alá.
Na, menjünk. Indulás.
Otthon, Kanadában még sosem láttam jávorszarvast,
ami elég meglepő,
főleg, hogy egy kifejlett hím akár két méternél is magasabbra megnő,
súlya pedig mintegy 450 kiló.
Viszont hozzám hasonlóan igen visszahúzódó jószág.
Csak kivételes szakértelemmel lehet előcsalogatni.
Olyasvalakinek, aki ért a szarvasok nyelvén.
Úgy hallom, van neki egy saját erdei kunyhója.
Amolyan Grizzly Adams-féle fickónak képzelem.
Nem hinném, hogy sportzakóban siet a köszöntésemre az úriember.
- Helló! - Helló, helló!
- A nevem Mikael. - Mikael.
- Igen. - Eugene.
- Igazán örvendek. - Úgyszintén.
Azt hiszem, ezt jobb lesz, ha felveszi, mert sok errefelé a szúnyog.
- Hallottam. - Ne hagyjuk, hogy felfalják.
Na jó, ebben a szerelésben nem kerülök fel a GQ címlapjára,
de ha a szúnyogokat távol tartja, vállalom a kockázatot.
Járjunk egyet az erdőben.
Mit szól hozzá?
- Aztán… - Járjunk egy rövidet.
- Azt lehet? - Jó. És megmutatom a nappalimat is.
A szarvashívást a jávorszarvasok nászidőszakában végezzük.
Jön a jávorbika, és azt hiszi: „Ó, micsoda csinos nőci vár itt.”
Jó nagyot csalódik, mikor látja, hogy csak egy kis köpcös pacák az északról.
Kis köpcös pacák északról?
Remélem, nem rám érti.
Úgy hallottam, a jávorszarvas 56 kilométer per órás sebességgel fut.
Úgyhogy nem tűnik túl jó ötletnek csalódást okozni neki.
Ha jön a jávorszarvas, meg se moccanjon.
Talán jobb, ha ön mögé állok. Mondjuk… Így esetleg jó lesz?
Jó, tegye csak, amit jónak lát.
Na, most örül?
Lassan elkezdjük hívni a szarvast.
Ez betegnek hangzik.
Ne nevessen már ki.
- Én itt holt komolyan hívok. - Nem, dehogy.
Hozzá kell szokni, mert első hallásra,
- tudja, olyan… - Igen.
…mintha a patikába kéne rohannia. De…
Szeretné esetleg kipróbálni?
Nehogy Torontóban kipróbálja.
Még hogy Torontóban?
Svédországban is elég eszelős kipróbálni.
- Ez hatásos. - Jó volt?
Jó volt.
Semmit nem látok.
Általában mennyi időbe telik, mire…
- Úgy három-négy órába… - Vagy úgy.
…mert jó időbe telik, mire ideérnek.
Hát jó.
És aki vacsorára asztalt foglalt?
- Vagy mondjuk… - Na, igen.
- Annak lőttek. - Lőttek a vacsorának?
Bizony.
Lát már valamit?
- Bárhol? - Semmit.
Nos, a jávorszarvas hiába váratott minket.
Nem egy öröm, de Mikael azért bemutatja, miért szeretik úgy a természetet a svédek.
Itt Svédországban egyesek, akik folyton rohannak…
- Igen. - …néha olyan nagyon sietnek…
- Aha. - …hogy a lelkük is odavész.
Muszáj néha megállni egy kicsit.
Megvárni, míg utoléri az embert a lelke.
- Bizony. - Igen. Van, aki azt mondja:
„Ó! Valóságos ångestdämpande idekint lenni az erdőben, nyugalmas és”…
Ång… Ångestdämpande, azaz az erdőt járni,
- és lenyugodni? - Igen.
Őszinte leszek, a szúnyoghelyzet nagyon-nagyon súlyos most idekint.
- Az. - Így hát nem…
Én nem vagyok úgy lenyugodva, mint, mondjuk, amennyire ön.
Nos, Mikael, köszönöm a túrát.
Részemről az öröm.
Milyen arányban szoktak amúgy felelni a jávorszarvasok?
A nászidőszakban nagyon is gyakran.
Hogy egyeseknek minden összejön!
Na, mindegy. Hátha látok majd egyet otthon, Kanadában.
A saját ångestdämpandémra rálelni majdnem annyira nehéz, mint egy jávorra.
Ám még nem ért véget a természet lágy ölén töltendő napom,
így még talán rálelhetek Robert segítségével…
Helló!
…aki egy kellemes folyami hajókázással kecsegtetett
egy Szent Iván-előesti grillpartira.
- Ezek kajakok. - Azok.
Azt hittem, motorcsónakkal megyünk, mint a múltkor.
De ezek szerint…
Ja, hát néha… Néha motorcsónakázunk, máskor meg kajakozunk.
Hát, jól kifogtam.
Igen. Mentőmellényt? Tessék.
Arra figyelni kell, hogy még élve érjek át a túlpartra.
- Igen. Jó ötlet. - Az bizony.
- Az. - Igen.
Bármi történjék, ne pánikoljon.
- Aha, ne pánikoljak. - Pánikot soha.
Nem tudni, rémületében mire képes az emberi test.
- Ne essen pánikba. - Nem. Azt sose.
- Bármi történjék. - A két kedvenc szavam.
Lökje el magát a lapáttal.
Tökéletes. Nagyon jó.
Az evezés se nem piskóta, se nem pite, de itt legalább lapát van az ember kezében.
Tudja, az az egyik, ami miatt a legjobban szeretek kint lenni a vízen…
- Aha. - Nincsenek szúnyogok.
Nincsenek?
Hát ezt imádom.
- Milyen érzés? - Teljesen jó érzés. Tükörvíz.
Ugye? Jó itt.
Azt hiszem, valójában erre születtem.
Voltaképpen nagyon is kellemes dolog.
Alighanem ennél nyugodtabb még nem is voltam, mióta itt vagyok.
Van is rá az a kifejezés, nem igaz?
„Ångestdämpande.”
Hogy írják? Betűzze.
Annyi időnk azért nincsen.
Ångu… Ångestdämpande.
Az az. Ångestdämpande.
Ami, ugye, a teljes béke és nyugalom állapota,
mindenféle stressztől és szorongástól mentesen?
Úgy bizony.
Csorogni az árral a másik, amit szoktunk,
amikor így kijövünk kajakozni.
Hadd vigyen a sodrás.
A sodrás gondolatébresztő szellemi táplálék,
most azonban inkább a valóságos táplálékon jár az eszem.
Svédországban pedig úgy mondják, amint elolvad a hó, előbújnak a grillek.
Csak persze ők svédül mondják. Ezt azért hadd emeljem ki.
- Üdv mindenkinek! - Helló!
Partot értek a zarándokok.
Mikael!
- Helló, Eugene! Hogy van? - Mikael már ideért,
amiből arra következtetek, hogy vagy gyorsabban fut,
mint egy 56 km per órás jávorszarvas, vagy pedig kocsival jött.
- Üdv! - Ő itt az én Emil fiam.
Emil? Örvendek.
- A feleségem, Anna. - Helló!
- Anna. Igazán örvendek. - Anna? Örvendek.
Milyen ezzel a fickóval együtt élni?
Mármint szokott… Mindenkit be szokott hurcolni az erdőbe?
Olyan nincs, hogy nem jöttök… Ugye?
Ma az erdőben kirándulunk, akár tetszik, akár nem.
„Stampenande”… „Ångustampenande”… Hogy is?
Ångestdämpande.
- Ångestdämpande. - Úgy-úgy.
Az erdőben már próbálta elmagyarázni,
de úgy el voltunk foglalva a szúnyogokkal, hogy nem értettem egészen, tudják?
Ångestdämpande.
Vagyis hogy valaminek a segítségével feloldhatjuk a stresszt és a szorongást.
Azzal, hogy Svédországban ez a természet,
kint a folyón tudtam valamelyest azonosulni a kajakban.
De cukik a gyerekek.
- Köszi. - Hadd lám, milyen nagy vagy.
Hadd lám, milyen nagy vagy.
- Ó, te jó ég! - Mosolyog.
Úgy látom, már evez is ki a folyóra.
Szívesen kiviszem, mutatok pár trükköt.
Most, hogy kezdek rálelni az ångestdämpandémra,
a megfelelő lelkiállapotban várom a holnapi nagy eseményt.
A midsommar ünnepséget.
Itt az idő svéd módra megünnepelni a napot,
és mindenki készen is áll, kivéve a napot.
Úgy tűnik, a nap nem vesz részt a számára rendezett partin.
Ilyen felhőszakadásban új értelmet nyer az árral sodródás is.
Mármint maga az, hogy úgy ünnepeljük a napot,
hogy a színét se látjuk, az olyasmi,
tudják, amiről akár könyvet is lehetne írni.
De az itteniek ugyanolyan lelkesek, így szerintem jó móka lesz.
- Helló! - Jessica!
Üdv a nyári napfordulón!
Köszönöm szépen.
Gondoltam, jól jöhet egy esernyő.
Igen, úgy tűnik, hogy talán nem fog ma kisütni a nap.
Nem. Ilyen a tipikus Szent Iván-éj.
- Aha. - Ilyenkor kell egy kis eső,
anélkül nem is igazi midsommar.
Így autentikus az élmény.
Legyen a lehető legautentikusabb élmény…
- Igen. - …ez a midsommar.
Az ünnepség fénypontja a májusfa felállítása,
később tánc és ivászat következik,
nos, meg amivel a tánc és az ivászat járni szokott utána.
Ám előbb Jessica szeretné, ha megmerítkeznék
egy merőben más svéd hagyományban.
Gondoltam, kezdhetnénk egy kis svéd fikával, ha van kedve.
- Svéd fika? - Igen.
Általában sütizésből és kávézásból áll,
de valójában egy nyugodt pillanatról szól, amikor leülünk csevegni egy barátunkkal.
- Ez tetszik. - A fika a legjobb dolog.
A fesztiválon árult finomságok némelyike
felettébb ínycsiklandó.
- Ízlik? - Nagyon.
Másfelől viszont itt van ez.
A svédek imádják a pácolt heringet,
ez egy szúrós szagú, erjesztett hal,
amit általában büfében vagy svédasztalon szolgálnak fel…
Üdv! Megkóstolhatom a heringet?
…Jessica pedig ragaszkodik hozzá, hogy én is megkóstoljam.
Meghámozzák a halat?
- Igen. - Igen.
Apám, ez aztán… Alig várom.
Szálkával is meg lehet enni, de nem olyan…
Nem. Szálka nem kell.
Hogy ízlik?
Nagyon finom.
- Biztos? - Igen.
- Nem viccel? - Nem.
Nem vicc?
A hering utánra azért
Jessicánál van valami, amivel leöblíthetjük az ízét.
Megérkeztünk.
Csatlakozunk Eváékhoz egy hagyományos pohárköszöntőre,
még a májusfaállítás előtt.
Saját készítésű mjukkaka, és szerintem baromi finomra sikerült.
- Isteni. Tényleg. Nagyon finom. - Nem ízlik?
- Nagyon jó. - Jó.
Látja, nem olyan nehéz…
- Nem. Nagyon ügyes. - …kenyeret sütni.
- Ugye? - Bizony.
Van itt egy kis pálinka,
de előbb énekelni kell, addig nem szabad meginni.
- Remélem, beénekelt. - Göran?
- Csodás. - Csodás.
- Jó a pálinka. - Bizony, jó.
Hiszen Szent Iván-éj van. Muszáj.
Kezdődjék a mulatság, igaz?
Akiknek évszázadokra visszanyúló hagyományaik vannak,
azoknak ez már beépült a lényükbe.
Én svéd vagyok, a szüleim is így tettek,
a nagyszüleim is így tettek, az ő szüleik is,
ahogy az ő nagyszüleik is.
Örömteli időszaka ez az évnek, és valahogy megérinti az embert.
Van abban némi irónia, ahogyan bőrig ázva ünnepeljük a napot.
Az Ének az esőben elbújhat a svédek mellett.
Svédország nagy részén általában férfiak állítják fel a májusfát.
Észak-Svédországban viszont
olyan erősek és függetlenek a nők, hogy maguk is megoldják.
Mint az anyukája.
Bizony, anyukám nagyon erős és önálló asszony.
Ott is van!
Ez az!
Nem mászunk fel rá, hogy jó helyünk legyen?
Körbetáncolják.
Ó, uramisten.
Ez a békatánc.
Vagy úgy.
Így brekegnek a békák.
Hát persze, mi írhatná le jobban a svéd midsommart,
mint a békatánc.
Eredetileg ez egy francia induló,
ám a svédek közkedvelt népdalt faragtak belőle.
Nagyon tetszik, hogy ilyen vidáman ünnepelnek…
- Igen. - …hiába a rossz idő.
Nem is tudom, hogy láttam-e már valaha ilyesmit.
Csakis Svédországban.
Nekünk nem számít, milyen az idő. Mindegy, hogy esik, vagy süt a nap.
Mi akkor is megünnepeljük.
Őszinte leszek. Rettentően élvezem.
- Tényleg? Tudtam én. - Szerintem nem műveltem ilyesmit
- gyerekkorom óta. - Nem. Nem.
Ha a kis unokám, James, tudják, és a lányom itt volnának, tudják,
meg a fiam és a feleségem,
akkor én is ott táncikáltam volna ma a májusfa körül.
Ennek láttán, ilyen időben,
annyira megszerettem ezeket az embereket.
Nagyon szórakoztató a gondolat, hogy a májusfa fallikus szimbólum.
Nem könnyű egy családi ünnepséggel ezt összeegyeztetni, de még ezen is túlmutat.
A termékenységet jelképezi, ami a talajba árad,
a talaj termékenységétől kihajtanak a virágok,
amelyek a májusfára kerülnek,
abból terem az étel, amit megeszünk.
Erről szól ez az ünnep.
Szerintem erről szól ez a svéd árral sodródós dolog,
hogy meg kell becsülnünk, amikor összejönnek a dolgok.
Átvészelni a telet, hisz tudjuk, egyszer csak kisüt a nap,
ezáltal betekintést nyerhetünk szerintem a svéd néplélekbe.
Akkora nagy dolog ez.
Megtanulni, hogyan csurogjunk az árral,
talán ez a legfontosabb, amit svédországi látogatásomból magammal viszek.
Remélem, jó szolgálatot tesz majd európai odüsszeiám folytatása során.
Legközelebb…
Skócia anyám szülőföldje, 13 éves koráig élt itt.
Ez már sportteljesítmény.
Ide járt a családja ünnepelni a többiekkel.
Sosem fogott még el ilyen érzés.
Itt vannak.
Majdnem mintha a saját családfáját érintené meg az ember.
Egészségére.
Mama!
A feliratot fordította: Speier Dávid