Azt mondják, az utazás maga az élet.
Meglehet, már ha egyetlen nap a reptéren el nem veszi az életkedvét az embernek.
Hiszen hova máshová kell két órával előbb odaérni...
...csak hogy vészesen közel járjunk egy kétórás késéshez?
Ezzel együtt a tavalyi utazásaim alighanem jót tettek nekem.
Távlatokat nyitottak a szemléletmódomban.
Valamelyest.
Így hát nekiveselkedem annak, ami nyilván minden valamirevaló utazónak kötelező.
Bejárom Európát.
Na jó. Hol is vagyunk pontosan?
Európaira veszem a figurát...
méghozzá tetőtől talpig.
A járt utat elhagyva igazi eldugott kincseket fedezek fel...
Ezt veszitek?
...és bimbózó kalandorlelkületemet is szabadjára engedem.
Idenézzenek! Nem is fogom.
Itt vannak. Mi is ez, a hajóorrnál?
Kiművelem az ízlelőbimbóimat...
Nahát, ez de finom volt.
A szőlő készen áll.
...és igyekszem úgy élni, ahogy a helyiek.
Isten hozta a falumban.
Hát ez őrület!
Megmentettem az életed. El ne felejts.
Minden aggályomat a poggyászomba csomagolva...
Itt jönnek. Itt jönnek.
Nem tudni, rémületében mire képes az emberi test.
Szerintem gyerekkorom óta nem műveltem ilyesmit.
...három olyan szót készülök kiejteni, amit még soha nem mondtam.
Útra készen állok.
EUGENE LEVY, A KEDVETLEN UTAZÓ
EURÓPA
Ha Svédország többet tanított a szúnyogokról, mint hittem volna...
akkor remélem, hogy európai utazásom e következő állomása
még annál is többet tanít magamról.
Skócia az anyaországom, vagy mondhatnám, hogy az anyám országa.
Skócia anyám szülőföldje, 13 éves koráig élt itt.
Ez a legelső utam.
SKÓCIA
És nem csak az én családomat fűzik szoros szálak Skóciához.
A család, amely vissza-visszatért ide, az a Windsor-család.
A brit uralkodók.
Viktória királynőtől kezdve II. Erzsébetig, és most I. Eugene.
Köszönöm szépen!
Úgy tartják, jobb későn, mint soha, aminek 76 évesen én vagyok az élő bizonyítéka,
mivel közel 1600 kilométert utaztam Svédországból
Nagy-Britannia messzi északi részére, hogy kapcsolatba lépjek a jó skót családfámmal.
SKÓT-FELFÖLD
Önmagam felfedezésének útja ott kezdődik, ahol a néhai Erzsébet királynő
élete utolsó napjait töltötte.
A Felföldön.
Kezdem érteni, miért választhatták ezt a helyet menedékül.
Egészen szép.
És hatalmas.
A Felföld durván 26 000 négyzetkilométernyi lenyűgöző,
bár némiképp zord táj.
Na jó, hol is vagyunk pontosan?
Ha Skóciában sátorban fogok megszállni, akkor talán ez lesz az utolsó epizód.
Anyám Glasgow-ban nőtt fel.
Tudják, voltak életmódbeli különbségek, gondolom,
anyám Skóciája
és a Windsor-család Skóciája között.
Azt tervezem, hogy elzarándoklok Glasgow-ba,
de itt a Felföldön olyan kégliben fogok lakni, ami szemre...
...és fülre is egy királyhoz illik.
Üdvözlöm Skóciában! Lynne vagyok. A Candacraig-ház tulajdonosa.
Nos, köszönöm! Ezt nevezem én fogadtatásnak!
Bekísérhetem?
- Boldog volnék. - Oké.
Igen.
Candacraig egy luxusbirtok a Felföldön,
eredete a 17. századba nyúlik vissza,
és így körülbelül 200 évvel idősebb, mint Kanada.
De ma ezt az egész helyet bagóért megkapja az ember,
ha a bagóra szánt keret 12 000 dolcsi éjszakánként.
Nagyon szép.
Ezt a házat ugyanaz az építész tervezte, mint a balmorali kastélyt,
ahol a királyi család időzik.
- Milyen messze vagyunk Balmoraltól? - Olyan félórányira.
Nahát, akkor szó szerint a szomszédai!
- Abszolút. - És ők voltak itt bent?
- Voltak. - Oké.
A jelenlegi király és királyné vendégeskedett itt.
Úgy sejtem, hogy ha van már az embernek egy kastélya,
akkor mindenki máséban is szívesen körbenéz.
- Ide? - Igen.
De nem csak a rojalitások érzik itt jól magukat.
Ez az étkezőnk.
Ezen aztán látszik, hogy Skóciában vagyunk.
Sok hollywoodi kollégája megfordult itt az évek során.
- Oké. Ki járt itt? - Steve Martin.
Robin Williams.
Sean Connery.
- Igazán? - Úgyhogy szerintem jó társaságba került.
Uraim, a válasz egyszerű.
Sean Connery itt ült valamelyik széken.
Skót kockás minta, kilteken már láttuk.
Soha nem láttam még falon, plafonon és lámpaernyőn.
Skót kockás város.
De nem csupán a mindent elborító skót kocka jár a fejemben.
Találkozót egyeztettem Michaellel, a zsidó ősök skót szakértőjével...
- Örülök, hogy találkoztunk! - Részemről a szerencse!
...aki felkutatta anyám, Rebecca „Betty” Kudlatz családjának történetét.
KUDLATZ: KITERJESZTETT CSALÁDFA
Figyelj, azért kicsit ijesztő.
Az ember nem szívesen fed fel kínos dolgokat.
„A dédszülei rablógyilkosok voltak,
sajnálatos módon sokat loptak és fosztogattak.”
„Igazán?
Igazán? Oké.”
Először is itt van a kiterjesztett családfa,
és ezek a dédszülei,
Samuel és Nellie.
Még soha nem láttam ezeket a képeket.
Tehát ők Louis... a nagyapja szülei.
Egy Nasielsk nevű kisvárosból érkeztek,
ami olyan 40-50 kilométerre északnyugatra van Varsótól.
És a család 1891-ben jött Glasgow-ba.
- Minek hívták a... - Nasielsknek.
Nasielsk.
Elmondta az anyja, hogy eredetileg miért Glasgow-ba jöttek,
aztán miért döntöttek Kanada mellett?
Hát, a századfordulón elég sokan jöttek Amerikába, igaz?
Igaz.
De azt nem feltétlenül tudom, miért választották Skóciát. Maga igen?
Akkoriban igazából elég ritkán lehetett
olyan hajóra feljutni, ami a kontinensről elment egészen Észak-Amerikáig.
Igen drága volt, és ezek nagyon szegény családok voltak.
Ezért a legtöbb család két lépésben tette meg az utat...
- Értem. Oké. - ...hogy fizetni tudják az utat.
És Glasgow-ba jöttek, ami elég sokkoló lehetett,
mert Gorbalsba költöztek, ami egy nagyon szegény környék.
- Értem. - Habár 30 évig ott maradtak.
Igen.
És itt egy fotó a családról.
Az anyja... Szerintem ő az egyik a kicsik közül.
- Ez ő? - Szerintem ő lehet.
Igen, ő az anyám.
Jesszus!
Igazából büszke vagyok rá, hogy olyan rokonaim voltak,
akik jobb életet akartak a családjuknak.
És ha belegondolunk, min mentek keresztül akkoriban,
tudják, ez azért nem akármi.
Ha anyám Skóciában marad, akkor én persze, tudják,
akkor nem tudom, most kivel beszélgetnének itt.
Én biztos nem lennék itt, mivel apámmal Kanadában találkozott.
Egészen különleges belegondolni az élet e sorsfordító pillanataiba.
És noha én még sosem jártam ebben a gyönyörű országban,
egyértelműen ez formálta anyám gyerekkorát.
Most végre itt vagyok, és magamba akarok szívni mindent.
Úgyhogy elfogadtam az egyik helybéli meghívását arra,
amire azt mondták, hogy kihagyhatatlan nemzeti időtöltés.
- Robert! - Jó napot! Nagyon örvendek!
Feltételezem, csak nem lehet olyan nyugtalanító,
mint a rénszarvasvadászat Svédországban.
Vagy mégis?
Mit csinálunk? Hova megyünk?
Nos, igazán kellemes, hagyományos dolgot.
Levisszük Royal Deeside-ba a Dee folyóhoz
egy kis lazachorgászatra.
- Lazachorgászatra? - Igen.
Oké.
Miért ilyen népszerű a lazachorgászat itt Skóciában?
Nos, Eugene, igazán szép folyóink vannak, amikben csodás lazacok úszkálnak.
Tudja, ezek nagyon energikus halak.
Aprókishal-korukban leereszkednek ezeken az édesvízi folyókon,
aztán átszelik az Atlanti-óceánt,
aztán ezek a halak visszafordulnak,
és pont abba a folyóba mennek, ahonnan jöttek.
Ívni jönnek vissza, nem azért, hogy kifogják őket.
A lazacok visszavándorlása Skóciába
sokkal veszélyesebbnek hangzik, mint az enyém,
de ezek a becses halak a világ minden tájáról idevonzzák a horgászokat.
És nem is olyan könnyű elkapni egyet, mint gondolnánk,
ezért Robert egy szakértő segítségét kérte.
- John! - Eugene!
- Nagyon örvendek! - Szintén!
- Isten hozta Royal Deeside-ban! - Kösz! Örülök, hogy itt lehetek.
John egy gillie, ami gael nyelven kísérőt jelent.
Azt hiszem, az amolyan felföldi vezető lehet.
Nincs, amit ő ne tudna a horgászatról, kivéve, hogy milyen pocsék vagyok benne.
Habár nemsokára megtudja.
Rendben. Hoztam egy szép hacukát.
A lényeg, hogy ne sértsük meg a gillie-t.
Oké, fiúk, vegyük fel a kantárt!
Jó tanuló leszek. Én leszek a stréber.
Nagyon lelkes leszek. Nem akarom elrontani a napját.
Az igen! Szakasztott horgász, Eugene.
A dobás, amit megtanítok, a C-kör.
Körbe!
És a dobás második része, hogy ívben felemelünk
egy tálca italt.
Méghozzá whiskyt, az én whiskymet. Nehogy kilöttyenjen egy csepp is!
Ha John szerint képes vagyok erre,
akkor biztos máris megdézsmálta a bárszekrényt.
Jó! Ez könnyű.
De gondolom, az lesz a legjobb, ha megpróbálom.
Körbesuhintunk!
- Jó, ez az! - Nicsak! Szép volt!
- Pöpec! - Jó volt.
Próbálja még egyszer.
Tökéletes.
- Megint szép volt! - Szuper!
Milyen volt?
Már csak ki kell fognunk a lazacunkat.
Rendben.
Lehet, hogy ez lesz az új hobbim, tudják?
Felhagyok a golffal, és lazachorgászatba kezdek.
Értem, miért tartják ezt az emberek a világ legpihentetőbb dolgának,
mert nagyon szép itt a természetben.
Ott mi újság?
Hát, én nem fogtam semmit.
Hogy tetszik az egész?
Épp most vette át a vezetést és lett a kedvenc sportom.
Nagyon boldognak tűnik.
Hallottam, hogy a királyi család tagjai is szívesen horgásznak itt.
Ez a folyó egyenesen kettészeli a a birtokukat.
Remélem, nekik nagyobb szerencséjük van, mint nekem,
mert egy órát ácsorogtam a vízben, és még csak kapásom sem volt.
Hé, Eugene, van kapás?
Még semmi, de azt hiszem, párszor majdnem ráharaptak.
Befejezzük mára?
- Rendben. Fejezzük! - Oké.
Lazac talán nem akadt horogra,
de úgy fest, hogy a bánat szeszbe fojtása is az élmény része.
Egy kortyocskát?
Itt az ideje, hogy belekóstoljak az ütős cuccba.
Én nem vagyok oda a whiskyért.
Elég kemény pia, de a fiúk, akikkel együtt horgászok,
szerintem mindketten nagyon jó fej skótok, tudják?
Ezek olyan fiúk, akik így... „Jó fogást!” Tudják?
Klassz délután kerekedett belőle.
És nincs jobb lezárása egy szép napnak, mint hogy megidézünk egy korábbi vendéget,
Sir Sean Conneryt, és rendelünk egy vodka-martinit.
Egész bejön Skócia, és ez még csak az első nap.
Megvan a bája.
Anyám, és a családnak az az ága...
betölti a gondolataimat.
Soha nem gondoltam volna, hogy... ennyire megérint.
Elhatároztam, hogy holnap többet is kiderítek a családom itteni történetéről.
Reménykedjünk, hogy nem zendítenek rá túl korán azok a skót dudák.
Egy felséges alvás után
kezdem élvezni, hogy a saját kastélyom királya vagyok.
Igazán fenséges, ugye?
De ma magam mögött hagyom a Felföldet
és Glasgow felé veszem az irányt, hogy még többet kiderítsek anyám gyerekkoráról.
Anyám csak családi történeteket mesélt.
Alig tudok valamit a gorbalsi életéről, úgyhogy meglehetősen izgatott vagyok.
Több mint 160 kilométerre van Glasgow,
és azt mondták, hogy útba esik valaki, akit nem hagyhatok ki.
Egyike azon kevés megmaradt kézművesnek, akik mindent kézzel csinálnak.
Félúton vagyok ahhoz, hogy kiérdemeljem a kilt viselését,
mert a családom fele skót volt.
Családi eseményekre kiltet öltenek,
és így, tudják, remekül érzik magukat.
Sokat nevetnek.
És ha ez megy nekik alsónemű viselése nélkül,
akkor ez olyan családi hagyomány, amit kötelességem feltárni, ha idegesen is.
- Üdv, Eugene! Hogy van? - Maga biztos Bill.
Úgy bizony.
Aha!
A kilt kulcsa a kockás minta,
és több mint 9000 bejegyzett minta létezik,
amelynek közel a fele különböző családokat vagy klánokat szimbolizál.
Nem tudom, hogy a családomnak van-e...
- Igen. - Kockás mintája.
Nem emlékszem, hogy a család mesélt volna egy saját külön mintáról.
Értem.
Megpróbálunk találni valami olyat, ami jobban kötődik magához,
hogy személyesebb legyen.
Nos, én a komikusi pályán vagyok,
úgyhogy volna komikus minta?
Nos... Attól függ, mennyire komikusat akar.
Mit szól ehhez?
Kóser mintaként ismeretes, és ez a zsidó kockás minta.
Nahát, ezzel orrán találta a szövet, igaz?
Oké. Most le kell vennem bizonyos méreteket.
- Hogy érti? - Nos, kell a dereka,
a hátsója és a hossz.
Igen. Oké.
Meg kell mérnem a csípőcsontja tetejétől a térde közepéig.
Úgy nézem, Bill több kiltet készített, mint ahány bagelt én ettem.
Habár kihagytam volna párat,
ha tudom, hogy mérőszalaggal fog rám rontani.
Rendben!
Vegye hozzá, hogy pont most ebédeltem.
Rendben.
Na, meg is van.
Kilencvenhét centi.
Metrikus számmal nem értem.
Olyan 38 körül van.
Ó, 38 nem lehet. Én nem vagyok 38-as.
Harmincnégy vagyok. Igen.
A mérőszalag nem hazudik, Eugene.
Azt hiszem, biztos kezekben leszek Billnél.
Akkor ezt a méretet nem árulom el.
- Megtartom magamnak, jó? - Oké.
Igen.
Azt hiszem, a munkáját érintő részletek elég bonyolultak.
Meg is vagyunk.
- Oké. Legyen is az bármi. - Óriási.
Köszönöm.
Egyszer felvarrtam egy inggombot, és irtó kimerítő volt.
Megkínálhatom egy kupica áldomással?
Nem igazán állíthatom, hogy nagy whiskyivó lennék.
- Hú, az anyját! - Igen?
Ez jó.
Akkor ezt magára, Bill.
- És magára, Eugene. - Magára és a mesterségére.
Egészségére, uram!
Két pohár 24 órán belül, és még mindig tétova whiskyivó vagyok.
Na, ha nem állok neki, akkor soha nem lesz kiltje.
Viszont nekem kiltet viselni mindig olyan lesz, mintha jelmezben lennék,
hacsak nem sikerül mélyebben megértenem a skót gyökereimet.
Abból derül csak ki igazán, mennyire kedvetlen utazó vagyok, hogy tessék,
csak 100 évvel azután jövök végre ide, hogy anyám elhagyta Glasgow partjait...
a várost, ahol született.
Ennél jobban nem is különbözhetne a Felföldtől.
Úgy értem, tényleg munkásvárosnak tűnik.
És valahogy örülök, hogy itt lehetek.
Amikor a dédszüleim megérkeztek Lengyelországból,
ők és több ezer más bevándorló munkás
Gorbalsban, egy lakónegyedben telepedett le a Clyde folyó déli partján.
Ez itt Gorbals.
Ez az.
Furcsa érzés.
És már sokszor volt életemben furcsa érzésem,
de ez egy jóféle furcsa érzés.
Azt a házat, ahol anyám élt 13 éves koráig, lebontották,
amikor Gorbalst felfejlesztették.
De a családfakutató Michael felajánlotta, hogy körbevezet
az időkapszulában, ami azért még megmaradt.
Tehát itt megállt az idő.
Ezt nagyjából megőrizték olyannak, amilyen egy glasgow-i bérház volt
a 20. század elején.
Tehát itt tudunk a legjobban ízelítőt adni magának abból, milyen is volt az élet.
- Oké? Akkor mehetünk? - Oké. Nézzük meg!
Oké, menjünk!
Úgy 60 000 ember volt bezsúfolva egy akkora területre,
mint kábé Coney Island fele, ezért a gorbalsi bérházak életkörülményeit
Európa legrosszabbjai közt tartották számon.
Itt is volnánk.
Ez volt a lakás központja.
A konyha.
- Itt zajlott minden. - Húha!
- Többcélú helyiség. - Ejha!
E körül az asztal körül főztek.
- E körül az asztal körül ettek. - Értem.
És talán észrevett valamit a sarokban.
- Ágy. - Igen.
Alkóvnak hívták, mert tényleg aludtak is itt emberek.
Nem engedhették meg, hogy külön konyhájuk legyen, amit nem használnak alvásra.
Már ha nagy volt a család.
Emellett az ágy alatt lehetett a kád is,
amit kihúztak és megtöltöttek vízzel a gyerekeknek.
Jesszusom!
Az anyja és a testvérei valószínűleg heti egyszer fürödtek.
Az a gyerek volt szerencsés, aki először fürdött.
És az utolsó volt a peches,
akinek ugyanabban a vízben kellett fürödnie.
Hűha!
Ez az 1921-es népszámlálás.
A dédszülei elhunytak,
de itt vannak a nagyszülei, Louie és Flora,
nyolc gyerek és az ágyrajáró ugyanennyi szobában,
de nem ilyen szépben, mint ez.
- Nem olyan szépben, mint ez. - Igen.
Eredetileg, amikor a családja megérkezett ide, közös vécék voltak.
Tehát valószínűleg 25 vagy 30 másik emberrel osztoztak egy vécén.
- Kint? - Kint.
Talán volt ajtaja. Talán nem.
Nem hinném, hogy ez valaha is szóba került volna.
Igen.
Bárcsak belementem volna,
hogy 11 ember ténylegesen, tudja, hogyan boldogult.
Anyám soha nem beszélt efféle részletekről.
Szóval, itt van a hálószoba.
A matrac ténylegesen lószőrből készült,
és az ágynemű pedig szalmából.
Nem tudom, mennyire volt kényelmes az ágy,
de valószínűleg elég meleg lehetett.
Anyám vidám természetű volt, és nagyon jóízűeket nevetett.
És élvezte...
alapvetően élvezte az életet, és mindig a dolgok derűs oldalát nézte.
Tizenegy ember élt két hálószobában, érti?
- Mégsem hallottam egy panaszt sem. - Igen.
Miközben talán sosem pillanthatok be ennél jobban
a házba, amelyben anyám felnőtt,
Michael el akar vinni valahová, ahol ténylegesen anyám nyomában járhatok.
Mikor volt zsinagógában?
Elég régen.
- Igen? - Igen.
A garnethilli zsinagóga.
Nem tudom, mennyire lehet a kanadaiakhoz hasonlítani.
Nem hinném, hogy jártam volna ilyen régi zsinagógában.
Igen. Ez a zsinagóga 1879-ben épült.
Ez volt az első, amit zsinagógának építettek Skóciában,
és Gorbals olyan két és fél kilométerre van innen.
Szóval, gondolom, lehet, hogy anyám családja
megfordulhatott itt valami
- különleges alkalomból? - Igen.
Biztos voltak itt esküvőn,
bár micvón, vagy valami ilyesmin.
Hú!
Anyám akkoriban lehetett olyan hét-, nyolc-, kilenc-, tízéves.
És nehéz kisgyerekként gondolni rá, de...
Most, hogy 100 évvel később itt vagyok, kicsit azért összeszorul a szívem.
Gyakran gondolsz anyádra?
Mindennap. Igen.
Anyámra és apámra.
Mindig van a napnak egy szaka, amikor ők, tudjátok, így...
eszembe jutnak.
Úgy érzem, tartoztam anyámnak azzal, hogy megnézzem, hol kezdődött az egész.
Soha nem éreztem igazán a kötődést ahhoz, ahonnan a család jött.
Csak a történeteken keresztül kötődtem.
Szóval, én örülök, hogy eljöttem. Örülök, hogy itt vagyok.
És örülök, hogy valahogy újrakapcsolódtam.
Amikor felébredtem az utolsó skóciai napomon,
tudtam, hogy amit megtudtam anyám glasgow-i gyerekkoráról,
sokáig fog élni az emlékeimben.
De hogy befejezzem a családom történetét, még egy helyre el akarok menni.
Megkerestem a végső nyughelyét
a két legbátrabb embernek, akiket soha nem ismerhettem meg.
A dédszüleimét, Samuelét és Nellie-ét.
„Drága, szeretett édesanyánk, Nellie Kudlatz emlékére.
Elhunyt: 1921. januárjában.”
És a dédapám.
Ehhez mit szólnak?
Pátriárka, mi?
Nos, ennél közelebb nem kerülhet az ember a családfájához.
Mint hogy a fa gyökeréig ás.
Jobb életet kerestek.
Sokra jutottak abból, amijük volt.
A Skóciában eltöltött idő közelebb hozott a klánomhoz...
és meglep, mennyire otthonosan érzem magam.
Nekem olyan, mint egy kis Észak-Ontario.
Most pedig ott leskelődik a hátam mögött egy teljes szivárvány.
Igen. Szép, mi?
Ha most Skóciára gondolok, úgy értem,
az agyam végigszalad
Candacraigtől... aminél jobb helyen nem szállhatna meg az ember...
egészen Gorbalsig, tudják?
És a kapcsolaton, amit örülök, hogy meg tudtam teremteni azzal...
hogy ide jöttem.
Mielőtt elmegyek, megünneplem az újonnan megtalált gyökereimet,
mert ma estére meghívtak egy jó kis régimódi skót hepajra.
De ha igazi skót módjára akarok poharat emelni,
van egy családi kedvenc, amit előbb meg kell szeretnem.
A nagyapám...
megivott egy kis pohárka whiskyt, heti egyszer, minden pénteken.
Sosem voltam scotchivó, de mindig csodáltam őket, tudják?
Van valami nagyon menő a jeges scotchban,
de soha nem tudtam legurítani egyet sem.
Szóval nagyapám tiszteletére, és hogy kicsit menőbb legyek,
a helyi szeszfőzdébe igyekszem, hogy találkozzak a whiskyszakértő Garyvel.
Nagyon örvendek!
- Isten hozta a Loch Lomond szeszfőzdében! - Kösz a meghívást!
Szóval itt történik meg a dolog, igaz?
Igen, úgy bizony. A whisky varázslata.
Jesszusom, itt aztán van pár hordó!
Közel félmillió hordónk van összesen a telephelyeinken.
Oké.
Skót whiskyt csak Skóciában lehet készíteni,
de az itteni hordók nagy része valójában az Egyesült Államokból származik,
és valamikor bourbon tartására használták.
Mi a helyzet azokkal a hordókkal, amik annyira fontos szerepet játszanak
a whisky tényleges előállításában?
Gazdagabb ízt eredményeznek, és színt is adnak.
Szóval a lepárlóból nyert szesz igazából átlátszó,
de a hordóba kerülve
elnyeri azt a csodálatos arany, karamell, borostyán színt.
Ami szintén a hordóból jön.
Üdvözlöm a raktárban!
Itt körülbelül 8000 hordót tudunk tárolni.
Mielőtt megízlelnénk magát a scotchot,
hoztam egy kóstolót a nyers szeszből is.
Szóval ez az, ami a lepárlóból kijön.
Átlátszó folyadék a színét teljes egészében a hordó adja.
Kicsit körözzön a pohárral!
Emelje az orrához!
- Az illata... - Bocsánat!
Mondanom kellett volna, hogy ez... ez 63%-os alkohol, úgyhogy...
- Ezt akartam mondani. Igen. - Igen.
Mert kitisztogatta az arcüregemet, igen... tudja, mert tényleg,
Nem mondanám egészséges szippantásnak.
Érezni mind a 63 és fél százalékot.
Hú!
Szóval...
Egy pillanat, és folytathatjuk, Gary.
Anyám!
Kellett... Leoldott pár réteg bőrt a nyelőcsövemről.
Ez kemény volt.
Akkor inkább térjünk át a whiskykre!
De láthatóan valami alkímia történik,
ha ezt a repülőgép-üzemanyagot egy régi hordóban érleljük.
Ez 18 éves.
Ezalatt végig bourbonhordóban volt.
Szóval, azt egyből látni, hogy más színe van,
- amit a fa ad neki. - Igen.
Szóval remélhetőleg több lesz
- a gyümölcsös karakterből. - Jobb az illata.
Az. Le van lágyítva.
Igen.
Kóstolja meg nyugodtan.
Kis szoknya alá való,
Ez csodálatos.
Ez igazából
- egy nagyon ízletes ital. - Igen. Szuper.
Szinte sült almás karaktere van.
Olyan, mintha majdnem részeg lennék.
Finomabb volt, mint hittem volna.
Igazából meglepődtem.
Ki tud venni valamilyen ízt?
Nem.
A kastélyomba visszatérve ideje ünnepelni, mielőtt folytatnám az utamat.
És végre késznek érzem magam rá, hogy büszkén viseljem a kóser kiltemet.
- Hú! - Lám, lám, lám!
Lám, lám, lám!
Jól érzi magát benne?
Igen, nagyon kényelmes.
A saját... a saját kockás mintámmal. Hm?
Ma este Skócia legjobbjai vannak terítéken.
Jó whisky...
- Csirió! - Lássuk!
Csirió!
...amit én most már igazán tudok értékelni.
A haggis, Skócia nemzeti étele...
Egész jó.
...amivel kicsit tovább tarthat megbarátkoznom.
És egy kis felföldi mulatozás.
Nos, úgy nőttem fel, hogy nem éreztem magam igazán skótnak,
és valahogy néhány nap alatt belém ivódott
ez a kapcsolat, ami anyám családjához köt.
És ez jó értelemben volt meglepő.
Volt egyfajta attitűd, ami anyámat és a családját jellemezte.
Nagyon vidám emberek voltak.
Mindenki, akivel találkoztam, szintén hordozta ezt a jókedvű barátságosságot.
Reméltem, hogy lesz pár kalandom az európai utazásom során,
de arra nem számítottam, hogy a saját életem új fénytörésbe kerül.
Úgy érkeztem Skóciába, hogy idegennek éreztem magam,
de úgy megyek el innen, hogy tudom, ez az ország része annak, aki vagyok.
És azt hiszem, anyám büszke lenne.
Szép volt, Eugene!
Jó.
Kész sportteljesítmény.
Szerencsére van légkondim.
Legközelebb...
Európai utam a világ leglátogatottabb országába visz.
Adjunk puszit francia módra! Franciaországban vagy.
Teljes gőzzel előre, sofőr!
Tudod, hogy a franciáknál vagy, ha a kocsit két gazdának
és egy zsák krumplinak tervezték.
Olyan, mintha az egyik Backstreet Boy lennék.
Ez nem volt egy jó ötlet.
Szerintem nem csípnek.
Próbálok mindennap meríteni a joie de vivre-ből.
Jó volt.
- Látod? - Látom.
- Bal! - O-ó!
Késik. Nem szokásom férfiakra várni.
A feliratot fordította: Speier Dávid