Sako, keliauti reiškia gyventi.
Gal, jei po dienos, praleistos oro uoste, dar turi jėgų.
Kur dar būtumėte prašomas atvykti prieš dvi valandas,
kad kone dviem valandom pavėluotumėte?
Tačiau pernykštės kelionės, manau, išėjo man į naudą.
Jos praplėtė mano požiūrį.
Šiek tiek.
Taigi dabar darysiu tai, ką privalo daryt
kiekvienas save gerbiantis keliautojas.
Keliausiu po Europą.
Gerai, tai kur mes konkrečiai?
Aplankysiu visą žemyną...
nuo paties viršaus iki apačios.
Nukrypsiu nuo pramintų takų tam, kad atrasčiau paslėptus perlus...
Ar matote tai?
...ir panirčiau į nuotykius.
Tik pažiūrėkite į mane. Be rankų.
Jie čia. Kas tai, nusilenkimas?
Tobulinsiu savo skonio receptorius...
Labai skanu.
Vynuogės pasiruošusios.
...ir bandysiu pagyvent kaip vietinis.
Sveikas atvykęs į mano kaimą.
Beprotystė.
Aš išgelbėjau tau gyvybę. Prisimink mane.
Nerimo į kelionę neimu...
Jau atvažiuoja. Atvažiuoja.
Negali žinoti, kaip kūnas reaguos į siaubą.
Manau, nieko panašaus nesu daręs nuo pat vaikystės.
...ir ištarsiu tris žodžius, kurių gyvenime nesu sakęs.
Aš pasiruošęs kilti.
EUROPA
Jei Švedijoje sužinojau netikėtai daug apie uodus...
tikiuosi, šioje mano kelionių po Europą stotelėje
sužinosiu daugiau apie save.
Škotija – mano mamos gimtinė.
Mama gimė Škotijoje ir gyveno čia, kol jai suėjo 13-a.
Tai pirmas mano apsilankymas čia.
ŠKOTIJA
Su Škotija artimai susijusi ne tik mano šeima.
Čia vėl ir vėl grįžta dar viena šeima – Vindzorai.
Britų karališkoji šeima.
Nuo karalienės Viktorijos iki karalienės Elžbietos II, o dabar ir Judžino I.
Labai dėkoju.
Sakoma, geriau vėliau nei niekada, ir aš, būdamas 76-erių, esu gyvas to įrodymas,
nes įveikiau virš pusantro tūkstančio kilometrų iš Švedijos į JK šiaurę,
kad prisiliesčiau prie šeimos medžio brangiojoje Škotijoje.
HAILANDAS ŠKOTIJA
Ši mano šaknų paieškų kelionė prasideda ten, kur velionė karalienė Elžbieta
praleido savo paskutines dienas.
Hailande.
Galiu suprasti, kodėl jie renkasi pabėgti į šią vietą.
Gražus kraštas.
Beribės platybės.
Hailandas – maždaug 25 900 kv. km stulbinančio,
kalnuoto kraštovaizdžio.
Gerai, tai kur mes konkrečiai?
Jei Škotijoje man teks apsistot palapinėj, ši serija gali būt paskutinė.
Mano mama augo Glazge.
Žinot, mamos gyvenimo būdas Škotijoje,
manau, gerokai skyrėsi
nuo Vindzorų gyvenimo Škotijoje.
Ketinu nuvykt į Glazgą,
bet čia, Hailande, apsistosiu viešbuty...
...tinkamam pačiam karaliui.
Sveiki atvykę į Škotiją. Aš Lin. Esu Kandakrego namų savininkė.
Dėkoju. Štai ką vadinu tikru sutikimu.
Galėčiau aprodyti jums vidų?
- Mielai apžiūrėčiau. - Puiku.
Taip.
Kandakregas yra prabangus dvaras Hailande,
statytas XVII amžiuje,
vadinasi, maždaug 200 metų senesnis nei pati Kanada.
Bet šiandien šis 12 miegamųjų dvaras gali būt jūsų
už nei daug, nei mažai, 12 000 dol. už naktį.
Labai gražu.
Šio dvaro architektas projektavo ir Balmoralo pilį,
priklausančią karališkajai šeimai.
- Kaip toli nuo čia Balmoralo pilis? - Maždaug pusvalandis kelio.
Vadinasi, jie iš tiesų jūsų kaimynai.
- Tikrai taip. - Ir jie yra čia buvę?
- Taip. - Aišku.
Čia viešėjo dabartinis karalius su karaliene.
Spėju, kai pats turi pilį,
smalsu pasidairyti ir po kitas.
- Čia? - Taip.
Bet čia patinka ne tik karališkajai šeimai.
Čia mūsų valgomasis.
Iškart matosi, kad esi Škotijoje.
Čia viešėjo ne vienas jūsų kolega iš Holivudo.
- Aišku. Kas čia buvo? - Styvas Martinas.
Robinas Viljamsas.
Šonas Koneris.
- Tikrai? - Manau, esat puikioje draugijoje.
Ponai, atsakymas paprastas.
Šonas Koneris sėdėjo ant šių kėdžių.
Tartanas, medžiaga, iš kurios siuvami kiltai.
Nesu matęs, kad ja būtų puoštos lubos, sienos ir net šviestuvai.
Tartano miestas.
Bet man galvoje sukasi ne tik tartanas.
Sutariau susitikti su Maiklu, ekspertu, tyrinėjančiu Škotijos žydų kilmę...
- Malonu susipažinti. - Sveiki. Ir man malonu.
...kuris ištyrė mano mamos Rebekos Betės Kudlatz šeimos istoriją.
Klausykit, man baisu.
Juk nežinai, ką jis ten iškasė.
„Jūsų seneliai buvo žudikai ir vagys,
užsiėmę, deja, plėšimais ir grobimais.“
„Rimtai?
Rimtai? Gerai.“
Visų pirma, čia turime išplėstą giminės medį,
o čia – jūsų proseneliai
Samiuelis ir Nelė.
Nesu matęs šių nuotraukų.
Jie – Luiso, jūsų senelio, tėvai.
Jie atvyko iš mažo miestelio Naselsko,
esančio už 40 ar 48 km į šiaurę, šiaurės vakarus nuo Varšuvos.
1891 m. šeima atvyko į Glazgą.
- Kaip vadinasi... - Naselskas.
Naselskas.
Ar jūsų mama sakė, kodėl jie atvyko į Glazgą
ir kodėl paskui išvyko į Kanadą?
Daugelis šimtmečio pradžioje vyko į Ameriką, tiesa?
Taip.
Bet kodėl jie pasirinko būtent Škotiją, aš nežinau. O jūs?
Tais laikais būdavo sudėtinga
laivais nuplaukti iš Europos iki pat Šiaurės Amerikos.
Kelionė buvo labai brangi, o tos šeimos buvo neturtingos.
Taigi, daugelis šeimų keliaudavo dviem etapais...
- Taip. Aišku. - ...kad išgalėtų susimokėti už kelionę.
Jie atvyko į Glazgą, ir čia, matyt, jų laukė šokas,
nes jie apsigyveno Gorbalse, itin skurdžiam rajone.
Nors jie pragyveno čia 30 metų.
Taip.
Radau šeimos nuotrauką.
Jūsų mama yra... Manau, ji jauniausia.
- Čia ji? - Manau, greičiausiai.
Taip, čia mano mama.
Vajė.
Aš didžiuojuosi, jog mano giminės
troško geresnio gyvenimo savo vaikams.
Ir jiems tais laikais, žinot,
teko išties nemažai ištverti.
Jei mano mama būtų likusi Škotijoje,
nežinau, su kuo jūs dabar kalbėtumėte.
Manęs tikrai nebūtų čia, nes su tėčiu ji susipažino Kanadoje.
Kaip netikėtai kartais klostosi gyvenimas.
Ir nors aš nesilankiau šioje nuostabioje šalyje,
čia prabėgo mano mamos vaikystė.
Tad dabar, pagaliau atvykęs čia, noriu patirti šią šalį visą.
Todėl priėmiau vietinio gyventojo kvietimą
išmėginti vieną laisvalaikio veiklą, kuri čia itin populiari.
- Robertai. - Sveikas. Smagu pasimatyti.
Spėju, tai gali būt nerimą kelianti veikla,
kaip ir briedžių medžioklė Švedijoje.
Arba ne.
Ir ką veiksim? Kur keliausim?
Siūlau jums smagų tradicinį užsiėmimą.
Važiuosim prie upės Di Karališkajame Disaide
žvejoti lašišų.
- Žvejot lašišų. - Taip.
Gerai.
Kodėl lašišų žvejyba tokia populiari Škotijoje?
Judžinai, čia teka gražios upės, o jose – nuostabios lašišos.
Žinot, tai labai energingos žuvys.
Būdamos mažos jos plaukia šiomis gėlavandenėmis upėmis,
tada perplaukia Atlanto vandenyną,
o tada jos apsisuka ir grįžta ten,
iš kur kažkada išplaukė.
Jos grįžta neršti, o ne būt sugautos.
Lašišų kelionė į Škotiją
atrodo kur kas pavojingesnė už manąją,
nes jų žvejoti čia atvyksta meškeriotojai iš viso pasaulio.
Sužvejot lašišą nėr taip paprasta, kaip galit pagalvoti,
todėl Robertas pakvietė ekspertą.
- Džonai. - Judžinai.
- Malonu susipažinti. - Ir man malonu.
- Sveikas atvykęs į Karališkąjį Disaidą. - Ačiū.
Man čia smagu.
Džonas yra gilis. Geilų kalba tai reiškia palydovą.
Spėju, jis – Hailando gidas.
Apie žvejybą jis žino viską, išskyrus tai, koks aš nevykęs žvejys.
Tačiau jis greit tai sužinos.
Taip. Štai, pasipuoškite.
Bet jokiu būdu nenoriu įžeisti gilio.
Gerai, vyručiai, pasitaisom petnešas.
Aš būsiu geras mokinys. Būsiu geras mokinukas.
Būsiu entuziastingas ir pasistengsiu nesugadinti jam dienos.
Tik pažiūrėkit. Kai jums vaidmuo, Judžinai?
Pamokysiu jus C formos užmetimo.
Ratu.
O antroji užmetimo dalis, kai apskritimą brėžiam
lyg pakeldami padėklą su taurėmis.
Jose viskis, mano viskis, todėl jokiu būdu jo neišpilkite.
Jei Džonas mano, kad man tai pavyks,
jis, matyt, jau ištuštino barą.
Taip. Palengva.
Bet gal geriau imti ir pamėginti.
Mostelėkit.
- Taip, štai. - Pažiūrėkit. Šaunu.
- Tobulai. - Puikiai.
Pamėginkite dar sykį.
Puikiai.
- Ir vėl puikiai. - Super.
Ir kaip?
Dabar belieka sugaut lašišą.
Gerai.
Gal tai mano naujas pašaukimas?
Atsisakysiu golfo ir imsiu žvejot lašišas.
Suprantu, kodėl žmonėms ši veikla atrodo labiausiai atpalaiduojanti.
Juk čia taip gražu.
Kaip jums ten sekasi?
Dar nieko nesugavom.
O kaip jūs jaučiatės?
Tai jau pretenduoja į mano mėgstamiausio sporto vietą.
Atrodot labai laimingas.
Girdėjau, karališkoji šeima irgi mėgsta pažvejot šiose apylinkėse.
Ši upė teka pro jų sklypą.
Tikiuosi, jiems sekasi geriau nei man,
nes jau visą valandą ničnieko.
Judžinai, ar kimba?
Kol kas ne, bet, kelios, regis, vos neužkibo.
Gal vyniojam meškeres?
- Gerai. Vyniojam. - Gerai.
Lašišos gali džiaugtis laisve,
o mes, pagal tradiciją, sėdam skandinti savo liūdesio.
Šlakelį?
Metas man pirmąsyk maktelėt ugninio gėrimo.
Viskis man ne itin patinka.
Tai stiprus gėrimas, bet vyrai, su kuriais žvejojau,
abu tokie džiaugsmingi škotai, suprantat?
Tokie, kurie linki „Geros tau žuvies“. Suprantat?
Ir popietė buvo gera.
O užbaigti gerą dieną galima išsikviečiant buvusio svečio
sero Šono Konerio dvasią, ir užsisakyti martinio su degtine, tiesa?
Škotija man ima patikti, o dar tik pirma diena.
Ji turi žavesio.
Mama ir ta giminės pusė
neišeina man iš galvos.
Žinot, niekada nemaniau, kad mane tai taip paveiks.
Rytoj ketinu sužinoti daugiau apie savo šeimos istoriją šioje šalyje.
Tikėkimės, tie dūdmaišiai suaidės ne per anksti.
Prabangiai išsimiegojęs,
imu mėgautis lyg būčiau pilies šeimininkas karalius.
Gana didingas vaizdas, tiesa?
Tačiau šiandien palieku Hailandą
ir vykstu į Glazgą sužinoti daugiau apie mamos vaikystę.
Mama labiau pasakodavo šeimos istorijas,
o ne apie savo gyvenimą Gorbalse, todėl man labai smalsu.
Iki Glazgo virš pusantro šimto kilometrų,
bet pakeliui man primygtinai patarė užsukti į vieną vietą.
Vykstu pas vieną iš nedaugelio likusių meistrų, viską darančių rankomis.
Netrukus pelnysiu teisę segėti kiltą,
nes pusė mano giminės buvo škotai.
Per šeimos šventes jie segėdavo kiltus
ir linksmindavosi.
Būdavo labai linksma.
Ir jei jiems tai pavykdavo nedėvint apatinių,
aš privalau patyrinėti šią šeimos tradiciją, nervingai.
- Sveikas, Judžinai. - Jūs, turbūt, Bilas.
Taip, esu.
Kilto esmė – tartanas,
kurio užregistruotų raštų yra virš 9 000.
Kone pusė jų simbolizuoja skirtingą šeimą arba klaną.
Aš nežinau, ar mano šeima turi
savo raštą.
Nepamenu, kad jie būtų kalbėję apie tartano raštą.
Gerai.
Paieškokime rašto, kuris labiau atspindėtų jus,
būtų labiau asmeniškas.
Mano darbas – komedija,
ar yra koks komiko tartanas?
Priklauso, kiek komiškai norit atrodyti.
O kaip jums šitas?
Tai košerinis tartanas, žydų tartanas.
Tiesiai į dešimtuką, sutinkat?
Gerai. Tada turiu užsirašyti jūsų specialius išmatavimus.
- Kuria prasme? - Man reikia jūsų juosmens,
sėdynės ir ilgio.
Taip. Gerai.
Nuo klubo viršaus iki kelio vidurio.
Panašu, kad Bilas pasiuvo daugiau kiltų, nei aš suvalgiau beigelių.
Būčiau valgęs mažiau,
jei būčiau žinojęs, kad jis puls mane matuoti.
Gerai.
Žinokite, aš ką tik pietavau.
Gerai.
Štai.
97 centimetrai.
Nesuprantu metrinės sistemos.
Maždaug 38 coliai.
Tik ne 38. Niekad nebuvo 38.
Mano dydis 34. Taip.
Ruletė nemeluoja, Judžinai.
Manau, kad Bilu galiu pasitikėti.
Šito dydžio nesakysiu.
- Tiesiog patylėsiu, gerai? - Gerai.
Gerai.
Manau, jo darbas reikalauja itin didelio kruopštumo.
Užrašysiu.
- Gerai. Kad ir kiek ten būtų. - Daug.
Ačiū.
Sykį teko prisisiūti marškinių sagą. Tai mane labai išvargino.
Galiu pasiūlyti jums šlakelį?
Jei atvirai, negaliu pasakyt, kad esu skočo mėgėjas.
- Pakaks. - Tikrai?
Puiku.
Už jus, Bilai.
- Ir už jus, Judžinai. - Už jus ir jūsų amatą.
Į jūsų sveikatą, pone.
Du „šlakeliai“ per 24 valandas, o aš dar nepamilau viskio.
Jei dabar neisiu dirbt, jūs kilto negausit.
Bet kiltą segėsiu tik kaip kostiumą,
jei giliau nesuprasiu savo škotiškų šaknų.
Faktas, jog tik dabar atvykstu į Glazgą, miestą,
iš kurio mama iškeliavo prieš šimtą metų, aiškiai parodo,
koks esu neentuziastingas keliautojas.
Čia niekas neprimena Hailando.
Labai panašu į darbininkų miestą.
Ir aš džiaugiuosi čia atvykęs.
Kai mano proseneliai atvyko čia iš Lenkijos,
kaip ir tūkstančiai kitų darbininkų imigrantų,
buvo apgyvendinti Gorbalse, gyvenamajame rajone pietiniame Klaido upės krante.
Ten yra Gorbalsas.
Štai jis.
Keistas jausmas.
Gyvenime esu patyręs daugybę keistų jausmų,
bet šis yra geras keistas jausmas.
Pastatas, kuriame mama gyveno, kol jai suėjo 13-a, buvo nugriautas,
kai Gorbalsą perstatinėjo.
Bet genealogijos ekspertas Maiklas pasiūlė man apžiūrėti
to meto ekspoziciją pastate, kuris dar stovi.
Čia sustojo laikas.
Viduje viskas palikta taip, kaip buvo
XX amžiaus pradžioje Glazge.
Taigi, čia tiksliausiai parodyta, koks buvo to meto gyvenimas.
- Gerai? Pasiruošęs? - Taip. Pažiūrėkime.
Gerai, eime.
Gorbalse, kur 60 000 žmonių gyveno teritorijoje,
dvigubai mažesnėje už Konio salą, kaip teigiama, sąlygos buvo
vienos prasčiausių Europoje.
Štai.
Čia buto centras.
Virtuvė.
Čia virė gyvenimas.
Daugiafunkcinė patalpa.
Prie šio stalo gamino valgį.
Čia valgydavo.
O kampe pastebėsite dar kai ką.
- Lova. - Taip.
Taip vadinama lova nišoje, nes žmonės čia dar ir miegodavo.
Teko išnaudoti kiekvieną laisvą kampą.
Ypač jei gyvena didelė šeima.
Po lova galėjo būt vonia,
kurią ištraukdavo pripildavo vandens ir maudydavo joje vaikus.
O, varge.
Jūsų mamą, jos seseris, brolius turbūt maudydavo kartą savaitėje.
Jei jums pasisekdavo, jus maudydavo pirmą.
Jei ne, jus maudydavo paskutinį
tame pačiame vandenyje.
Tai 1921 metų surašymas.
Jūsų proseneliai buvo mirę,
bet čia įrašyti jūsų seneliai Lui ir Flora,
aštuoni vaikai ir nuomininkas tokiame pat bute,
tik ne tokiame gražiame kaip šis.
- Ne tokiame gražiame. - Taip.
Tuo metu, kai atvyko jūsų šeima, tualetai būdavo bendri.
Taigi, vienu tualetu naudodavosi 25 ar 30 žmonių.
- Lauke? - Lauke.
Gal su durimis. O gal ir be jų.
Regis, apie tai pokalbiuose nebuvo užsiminta.
Taip.
Gaila, kad nesužinojau,
kaip 11 žmonių iš viso čia išgyveno.
Mama šių detalių neminėjo.
O čia turim miegamąjį.
Čiužinys kimštas arklio ašutais,
o pagalvės, antklodės – šiaudais.
Nežinau, ar lova būdavo patogi,
bet greičiausiai buvo šilta.
Ji buvo linksmas žmogus ir ji garsiai juokdavosi.
Ir ji tiesiog mylėjo...
iš esmės ji labai mylėjo gyvenimą ir žvelgdavo į teigiamą jo pusę.
Vienuolika žmonių dviejuose miegamuosiuose, suprantat?
Negirdėjau nė vieno nusiskundimo.
Mano čia matytas butas tik panašus į tą,
kuriame augo mano mama,
bet Maiklas nuvedė mane ten, kur ji tikrai galėjo būti.
Kada buvote sinagogoje?
Senokai.
- Taip? - Taip.
Garnethilo sinagoga.
Nežinau, ar ji panaši į Kanados sinagogas.
Aš, manau, nesu buvęs tokioje senoje sinagogoje.
Taip. Ji pastatyta 1879 m.
Tai pirmoji specialiai suprojektuota ir pastatyta sinagoga Škotijoje.
Gorbalsas – vos už poros kilometrų.
Taigi, tikėtina, kad mamos šeima
čia lankydavosi
- tam tikromis progomis? - Taip.
Jie tikrai čia ateidavo vestuvių,
bar micvos ar kitomis progomis.
Jai galėjo būti septyneri, aštuoneri, devyneri, dešimt.
Sunku ją įsivaizduot kaip mažą vaiką, bet...
Po teisybei, atsidūręs čia po šimto metų, jaučiuosi mažumėlę sujaudintas.
Dažnai ją prisimenat?
Kasdien. Taip.
Mamą ir tėtį.
Yra toks laikas dienoj, kai aš, suprantat...
juos prisimenu.
Jaučiu lyg grąžinčiau mamai skolą, apsilankydamas ten, kur viskas prasidėjo.
Nebuvau jautęs ryšio su vieta, iš kur kilusi mano šeima.
Ryšys būdavo juntamas tik per pasakojimus.
Taigi, aš džiaugiuosi, kad atvykau.
Džiaugiuosi, kad aš čia.
Ir džiaugiuosi atkūręs šį ryšį.
Pabudęs paskutinės savo dienos Škotijoje rytą,
jaučiu, kad visa tai, ką sužinojau apie mamos vaikystę Glazge,
atminty liks ilgam.
Bet, užbaigdamas šeimos istorijos temą, noriu dar kai kur apsilankyti.
Man pavyko sužinoti, kur ilsisi
du labai drąsūs žmonės, kurių niekad nesutikau.
Mano proseneliai Samiuelis ir Nelė.
„Su meile prisiminsime mūsų brangią mamą Nelę Kudlatz.
Mirusią 1921 m. sausio mėn.“
Ir mano prosenelis.
Nieko sau.
Patriarchas, tiesa?
Tai beveik tas pats, kaip paliesti savo giminės medį.
Prie pat jo šaknų.
Jie kūrė geresnį gyvenimą.
Jie puikiai išnaudojo savo laiką.
Praleistas laikas Škotijoje priartino mane prie mano klano...
ir tai, kad jaučiuosi čia kaip namie, mane stebina.
Kaip mažame šiauriniame Ontarijuje.
Štai ten didžiulė vaivorykštė, kylanti iškart už manęs.
Gražu, tiesa?
Dabar pagalvojęs apie Škotiją,
aš sunkiai suvokiu tą kontrastą
tarp Kandakrego, didingiausio dvaro, kuriame apsistojau...
ir Gorbalso, suprantat?
Labai džiaugiuosi atrastu ryšiu
šioje kelionėje.
Prieš man išvykstant, savo naujai atrastų šaknų proga
esu pakviestas į seną gerą škotišką vakarienę su šokiais.
Bet jei noriu pakelti taurę kaip tikras škotas,
turiu prisipratinti prie mėgstamiausio šeimos gėrimo.
Mano senelis
išgerdavo vieną taurę viskio kartą per savaitę, penktadieniais.
Pats nebuvau škotiško viskio gerbėjas, bet visad žavėdavausi jo mėgėjais.
Taurė skočo su ledu atrodo labai kietai,
bet nepajėgdavau išgerti jos vienu ypu.
Todėl, senelio garbei ir kad atrodyčiau kietesnis,
atvykau į vietos daryklą susitikti su viskio ekspertu Gariu.
Malonu susipažinti.
- Sveiki atvykę į Lomondo ežero daryklą. - Ačiū, kad pakvietėte.
Tai štai kur viskas vyksta?
Taip, čia. Viskio magija.
Tai bent statinės.
Visose mūsų daryklose maždaug apie pusė milijono statinių.
Aišku.
Škotiškas viskis gaminamas tik Škotijoje,
bet dauguma statinių atvyksta iš Jungtinių Valstijų,
ir jose buvo laikomas burbonas.
Kodėl statinės tokios svarbios
viskio gamyboje?
Jos suteikia daugiau skonio ir spalvos.
Išvarytas spiritas skaidrus,
bet palaikytas statinėje
jis įgauna tą nuostabią aukso, karamelės, gintaro spalvą.
Tai statinės nuopelnas.
Čia mūsų sandėlis.
Čia laikome apie 800 statinių.
Prieš ragaujant tikrą skočą,
atsinešiau ką tik išvaryto spirito pavyzdį.
Toks spiritas gaunamas iškart po distiliacijos.
Skaidrus skystis, nes spalva įgaunama jau statinėse.
Lengvai pasukite jį taurėje.
Pridėkite prie nosies.
- Kvepia... - Atsiprašau.
Turiu įspėti, tai 63 proc. stiprumo alkoholis, taigi...
- Norėjau tai pasakyt. Taip. - Taip.
Nes kaipmat pravalė nosį...
Kažin ar įkvėpiau sveikiausių garų.
Gaunate visus 63 su puse procentus iki vieno.
Taigi...
Prisijungsiu prie jūsų po minutės, Gari.
Mama.
Tie keli lašai nudyrė kelis sluoksnius odos nuo stemplės.
Labai stipru.
Tai gal pereikime prie viskių?
Panašu, kad tam lėktuvų kurui
atsidūrus senoje statinėje, įvyksta kažkokia alchemija.
Čia 18 metų viskis.
Visą šį laiką jis buvo šioje burbono statinėje.
Taigi, iškart matyt kita spalva.
- Tai nuo medžio. - Taip.
Gėrimas jau bus įgavęs
- daugiau vaisių skonio, spėju. - Kvapas geresnis.
Taip. Suminkštėjęs.
Taip.
Taigi, paragaukime.
Už jūsų kiltą, kaip sakoma.
Jis puikus.
Tai iš tiesų
- itin skanus gėrimas. - Taip. Super.
Kone keptų obuolių aromatas.
Jaučiuosi lyg apsvaigęs.
Buvo geriau nei tikėjausi.
Net nustebau, šiaip jau.
Jaučiate skonius?
Ne.
Grįžęs į savo pilį,
skubu švęsti prieš tęsdamas kelionę.
Pagaliau jaučiuosi pasirengęs išdidžiai segėti košerinį kiltą.
Nagi, nagi.
Jaučiatės patogiai?
Taip, labai patogiai.
Su savo nuosavu tartano raštu.
Šio vakaro meniu – viskas, kas geriausia Škotijoje.
Geras viskis...
- Į sveikatą. - Štai taip.
Į sveikatą.
...kuriuo dabar galiu nuoširdžiai mėgautis.
Hagis, nacionalinis škotų patiekalas...
Gana skanu.
...prie kurio teks pratintis kiek ilgiau.
Ir truputis Hailando šėlionių.
Augau tikrai nesijausdamas škotu,
bet šiomis dienomis į mane tarsi susigėrė
mano giminės iš mamos pusės palikimas.
Ir tai mane maloniai nustebino.
Mano mama ir jos giminė visad buvo linksmi.
Mėgo juoktis.
Ir visi, ką čia sutikau, regis, atspindi šį gero ūpo bruožą.
Kelionėje po Europą tikėjausi patirti nuotykių,
bet nesitikėjau, kad į savo gyvenimą pažvelgsiu naujai.
Atvykau į Škotiją kaip užsienietis,
bet išvykstu žinodamas, kad ši šalis yra mano tapatybės dalis.
Manau, mama didžiuotųsi.
Puiku, Judžinai.
Puiku.
Net sušilau.
Laimei, turiu puikų vėdinimą.
Kitoje serijoje...
Kelionė po Europą atvedė mane į pačią lankomiausią šalį pasaulyje.
Pasisveikinkime kaip prancūzai. Jūs Prancūzijoje.
Visu greičiu pirmyn, vairuotojau.
Suprasit, kad esat Prancūzijoje atsidūręs mašinoje, kurtoje
tik dviem ūkininkams ir maišui bulvių.
Jaučiuosi lyg iš „Backstreet Boys“.
Atrodo, nekokia mintis.
Aš joms, regis, nepatinku.
Aš stengiuos, kad kiekviena diena būtų joie de vivre.
Gana gerai.
- Matei? - Matau.
Kairėn.
Jis vėluoja. Šiaip aš vyrų nelaukiu.
Išvertė Egidija Namavičė