De sier at å reise er å leve.
Ja, hvis ikke en dag på flyplassen har tappet deg for all energi.
Det er ingen andre steder hvor du må møte opp to timer før,
men plutselig står i fare for å være to timer forsinket.
Men jeg tror reisingen i fjor var noe positivt for meg.
Jeg har fått utvidet min horisont.
Til en viss grad.
Så nå begynner jeg med det enhver respektabel turist bør gjøre.
Jeg skal ta for meg Europa.
Greit. Hvor er vi nå?
Jeg skal ta for meg hele kontinentet
fra toppen til helt nederst.
Jeg skal utenfor allfarvei for å oppleve skjulte perler...
Får du med det?
...og omfavne denne spirende eventyrlysten.
Se på meg. Ingen hender.
Åh. De er der. Er dette baugen?
Jeg skal lære opp smaksløkene...
Oi, det er så godt!
Druene er modne.
...og prøve å leve som en innfødt.
Velkommen til landsbyen min.
Det er helt sprøtt.
Jeg reddet livet ditt. Husk meg.
Jeg skal pakke alle mine bekymringer...
Nå kommer de.
Man vet aldri hva kroppen vil gjøre når den er redd.
Jeg har ikke gjort noe liknende siden jeg var liten.
...og si tre ord jeg aldri før har sagt.
Klar for avgang.
EUROPA
Hvis Sverige lærte meg mer enn jeg trodde jeg ville lære om mygg...
...så håper jeg at neste stopp på min europeiske reise
gjør at jeg lærer mer om meg selv.
Skottland er mitt moderland, eller jeg bør kalle det min mors land.
Moren min ble født i Skottland og bodde her til hun var 13 år.
Dette er min første tur.
SKOTTLAND
Det er ikke bare min familie som har en nær forbindelse til Skottland.
Windsor-familien kommer også tilbake hit igjen og igjen.
Den britiske kongefamilien.
Fra dronning Victoria til dronning Elizabeth 2, og nå Eugene 1.
Tusen takk.
Bedre sent enn aldri, sier man, og det er jeg et levende bevis for i en alder av 76
når jeg reiser nesten 160 mil fra Sverige
til den nordlige delen av Storbritannia til stamtreet mitt i "bonnie" Scotland.
Reisen for å finne ut mer om meg selv begynner der dronning Elizabeth
valgte å tilbringe sine siste dager, Highlands.
Jeg skjønner at dette er et sted de kunne flykte til. Det er vakkert.
Og stort.
Highlands består av 25 000 km2 med vakker, men ulendt natur.
Greit... Hvor er vi nå?
Hvis jeg må bo i telt i Skottland, kan dette være den siste episoden.
Moren min vokste opp i Glasgow.
Jeg vil tro det var en forskjell i livsstilen mellom min mors Skottland
og Windsors Skottland.
Jeg har planlagt en pilgrimsferd til Glasgow,
men i Highlands skal jeg bo på et sted som ser...
...og høres ut som det er en konge verdig.
Velkommen til Skottland. Jeg er Lynne. Jeg eier Candacraig House.
Tusen takk. Det var litt av en velkomst.
- Skal jeg vise deg rundt inne? - Gjerne.
Candacraig er en luksusherregård som ble bygd på 1600-tallet.
Den er altså 200 år eldre enn Canada.
I dag kan du leie stedet, med sine 12 soverom til en fantastisk pris
fra bare 12 000 dollar per natt.
Veldig fint.
Huset er tegnet av samme arkitekt som Balmoral, hvor kongefamilien bor.
- Hvor nær er vi Balmoral Castle? - Omtrent en halv time.
Dere er nærmest naboer.
- Ja. - Og har de vært her?
Det har de. Kongen og dronningen har vært gjester her.
Når man allerede eier et slott, vil man snuse litt rundt på andres.
- Her inne? - Ja.
Ikke bare de kongelige liker seg her.
- Dette er spisesalen. - Her vet man at man er i Skottland.
Vi har hatt mange av dine Hollywood-kolleger her.
- OK. Hvem har vært her? - Steve Martin.
Robin Williams. Sean Connery.
- Er det sant? - Du er i godt selskap.
Svaret er enkelt.
Sean Connery satt i en av disse stolene.
Tartan. Vi ser det i kilter.
Jeg har aldri sett det på vegger og i tak, eller på lampeskjermer.
Tartanbyen.
Men det er ikke det eneste jeg tenker på i dag.
Jeg skal møte Michael, en skotsk ekspert på jødisk avstamning.
- Hyggelig. - Hvordan går det?
Han har undersøkt familiehistorien til moren min Rebecca "Betty" Kudlatz.
Det er litt skremmende.
Man ønsker ikke å finne informasjon som kan være pinlig.
"Oldeforeldrene dine var mordere og tyver som dessverre drev med mye plyndring."
"Jaså? Jaså? OK."
Først har vi et utvidet stamtre,
og her er oldeforeldrene dine Samuel og Nellie.
Jeg har aldri sett disse bildene før.
Det er foreldrene til din bestefar Louis.
De kom fra en liten by som heter Nasielsk,
som ligger 4-5 mil nordvest for Warszawa.
Familien kom til Glasgow i 1891.
- Hva var navnet på... - Nasielsk.
Fortalte moren din hvorfor de først dro til Glasgow og så til Canada?
Det var vanlig for folk å dra til Amerika den gangen.
Ja.
Men jeg vet ikke hvorfor de valgte Skottland. Vet du det?
På den tiden var det uvanlig
at det gikk båter helt fra kontinentet til Nord-Amerika.
Det var dyrt, og dette var fattige familier.
De fleste familiene delte reisen inn i to for å kunne betale for den.
De kom til Glasgow, som må ha vært et sjokk,
for de bosatte seg i Gorbals, som var et veldig fattig område.
- Ja vel. - Men de ble der i 30 år.
Og her er et bilde av familien. Moren din... Jeg tror hun er en av de yngste.
- Er det henne? - Jeg tror det.
Ja, det er moren min. Jøss!
Jeg er stolt over å ha slekt som ønsket et bedre liv for familien sin.
Når man tenker på hva de har måttet oppleve på den tiden, det er sterkt.
Hvis moren min hadde blitt i Skottland... Jeg vet ikke hvem du hadde intervjuet nå.
Jeg ville ikke vært her. Hun møtte faren min i Canada.
Det er bemerkelsesverdig å tenke på slike tilfeldigheter i livet.
Selv om jeg ikke har besøkt dette vakre landet før, så formet det mors barndom.
Nå er jeg endelig her, og jeg vil ha med meg alt.
Derfor har jeg takket ja til en invitasjon fra en av innbyggerne
til noe de mener er et tidsfordriv man absolutt må få med seg.
- Robert. - Hyggelig å treffe deg.
Jeg antar at det ikke kan være så skremmende som elgjakt i Sverige.
Eller kan det det?
- Hvor skal vi? - Vi skal gjøre noe tradisjonelt.
Vi skal ned til elven Dee i Royal Deeside for å fiske etter laks.
- Laksefiske? - Ja.
OK.
Hvorfor er laksefiske så populært i Skottland?
Vi har noen vakre elver med en helt fantastisk laks.
De er svært energiske fisker.
De svømmer ned denne ferskvannselven som bittesmå fisker,
og så svømmer de over Atlanterhavet.
Den fisken vil så komme tilbake til den samme elven den kom fra.
Den kommer tilbake for å gyte, ikke for å bli tatt.
Laksens migrasjon til Skottland virker mye farligere enn min egen.
Fisken her tiltrekker seg fiskere fra hele verden.
Men det er ikke så enkelt å fange dem som man tror,
så Robert har bedt om hjelp fra en ekspert.
- John. Hyggelig. - Eugene. Hyggelig.
- Velkommen til Royal Deeside. - Takk. Jeg gleder meg.
John er en "gillie", et gælisk ord for en oppsynsmann, en slags Highland-guide.
Han vet alt det er å vite om fiske, unntatt hvor dårlig jeg er.
Det får han snart vite.
Vi har noen fine klær til deg.
Nå gjelder det ikke å fornærme gillien.
Greit. Opp med bukseselene, karer.
Jeg skal være en god elev, den snille eleven.
Jeg skal være entusiastisk. Jeg skal ikke ødelegge for ham.
Se. Du passer inn nå.
Jeg skal lære deg Circle C-kastet.
Rundt.
Den andre delen av kastet, når man kommer tilbake,
er å løfte et brett med drinker.
Det er whisky, og den er min, så du må ikke søle noe av den.
Hvis John tror jeg kan gjøre det, må han alt ha tømt et barskap.
Ja. Enkelt nok.
Men det beste er vel bare å prøve.
- Og rundt. Sånn, ja. - Se på det. Bra.
- Perfekt. - Bra. Prøv en gang til.
Perfekt.
- Veldig bra igjen. - Supert.
- Hvordan gikk det? - Nå må vi bare få en laks.
Dette kan bli min greie. Gi opp golfen og begynne med laksefiske.
Jeg forstår hvorfor folk synes at dette er så avslappende.
Det er svært... Det er så vakkert her ute.
- Hvordan går det? - Jeg har ikke fått noe ennå.
Hvordan føles det?
Dette er på vei til å bli min yndlingssport.
Du ser veldig fornøyd ut.
Jeg har hørt at de kongelige også liker å fiske her.
Elven renner rett gjennom eiendommen deres.
Jeg håper de har mer fiskelykke enn meg.
Ikke så mye som et napp etter en time i vannet.
Har du fått napp, Eugene?
Nei, ingenting foreløpig, men det har vært nære på.
Skal vi gi oss?
- Greit. Det gjør vi. - OK.
Laksen slipper unna,
men det virker som om å drukne sine sorger er en del av opplevelsen.
- Vil du ha en liten dram? - På tide å smake noe sterkt.
Jeg er ikke noe glad i whisky.
Det er en tøff drink, men karene jeg fisket med
er begge hyggelige karer, skotske, vet du.
En gjeng med karer som sier: "Skitt fiske." Ikke sant?
Det var en hyggelig dag.
En god avslutning på dagen blir å gjøre som en tidligere gjest,
sir Sean Connery, og bestille en vodka martini.
Jeg liker Skottland, og dette er bare første dagen.
Det har en viss sjarm.
Moren min og hennes side av familien, de er...
Det er dem jeg tenker på.
Jeg trodde aldri at det ville påvirke meg slik.
I morgen skal jeg få vite mer om min families historie.
Jeg håper sekkepipene ikke begynner for tidlig.
Etter en majestetisk natts søvn
har jeg begynt å venne meg til å være konge i mitt eget slott.
Det er ganske praktfullt.
Men i dag skal jeg forlate Highlands
og dra mot Glasgow for å få vite mer om min mors barndom.
Moren min fortalte bare familiehistorier.
Ikke så mye om hennes liv i Gorbals, så jeg gleder meg til dette.
Det er 16 mil til Glasgow.
Vi skal stoppe et sted på veien, et sted jeg ikke må gå glipp av.
En av de siste håndverkerne som gjør alt for hånd.
Det er nesten så jeg har rett til å gå i kilt, for halve familien var skotsk.
Når det var familiesamlinger, tok de på seg kilten
og hadde det moro. Det var mye latter.
Og om de kan gjøre alt det uten å bruke undertøy,
så er dette en familietradisjon jeg nervøst må undersøke nærmere.
- Hei, Eugene. - Du må være Bill.
Det er jeg.
Det viktige ved kilten er tartanen, og det finnes over 9000 mønster.
Halvparten av dem symboliserer en familie eller klan.
Jeg vet ikke om familien min har sin egen tartan.
Jeg kan ikke huske at de har snakket om det.
OK. Vi må prøve å finne noe som har en forbindelse til deg personlig.
Jeg driver med komedie.
- Finnes det en komedietartan? - Vel... Hvor komisk vil du være?
Hva med denne? Den kalles for en koscher tartan, og er en jødisk tartan.
Det høres veldig passende ut.
OK. Da må jeg ta noen mål.
- Hva mener du? - Mål av midjen, rumpa og lengden.
Ja. OK.
Jeg må vite lengden fra hoftebenet til midt på kneet.
Bill har visst laget flere kilter enn jeg har spist bagels.
Jeg ville unnlatt å spise dem hvis jeg visste at han skulle måle meg.
Husk på at jeg nettopp har spist lunsj.
Greit. Sånn.
- 97 centimeter. - Jeg kan ikke metersystemet.
Det er ca. 38 tommer.
Det er ikke 38. Jeg er ikke 38 tommer. Jeg er 34. Ja.
Målebåndet lyver ikke, Eugene.
Jeg tror jeg er i trygge hender hos Bill.
Jeg skal ikke si størrelsen her.
- Jeg holder det for meg selv. - OK.
Detaljene i dette arbeidet er ganske innviklet.
Sånn.
- OK. Hva nå det var. - Svært.
Takk.
Jeg sydde en knapp i en skjorte en gang, og det var utrolig slitsomt.
- Kan jeg tilby deg en liten drink? - Jeg er ingen whisky-drikker.
- Oi sann! - Er det sant?
Det holder. Vi får skåle for deg, Bill.
- Og for deg. - For deg og for arbeidet ditt.
For god helse, sir.
To drammer på ett døgn og fremdeles ikke sikker på whisky.
Hvis ikke jeg forter meg, blir det ingen kilt.
Det vil alltids føles som om jeg går i et kostyme om jeg går med kilt,
om jeg ikke klarer å forstå mine skotske røtter bedre.
Her er beviset på at jeg nødig reiser. Først nå,
ett hundre år etter at moren min forlot landet, besøker jeg Glasgow...
...byen hvor hun ble født.
Dette er så annerledes enn Highlands som det går an.
Det ser virkelig ut som en by for arbeiderklassen.
Jeg er glad for å være her.
Da oldeforeldrene mine kom hit fra Polen, valgte de og tusenvis av andre immigranter
å bosette seg i Gorbals, et distrikt på sørsiden av elven Clyde.
Dette er Gorbals.
Her er det. Det er en merkelig følelse.
Jeg har hatt mange merkelige følelser i livet, men denne føles merkelig og bra.
Huset moren min bodde i til hun var 13 ble revet da Gorbals ble sanert.
Men slektsforskeren Michael vil gi meg en omvisning
i en tidskapsel som fremdeles eksisterer.
Her har tiden stått stille.
Huset er bevart akkurat som en leilighet i Glasgow var tidlig på 1900-tallet.
Vi kan vise deg den for å gi deg et innblikk i hvordan livet var.
- Er du klar? - La oss gå inn.
Vi går inn.
Det var 60 000 mennesker pakket inn i et område
halvparten så stort som Coney Island. Leilighetene i Gorbals
var blant de verste i Europa.
Her er vi.
Dette var leilighetens hjerte. Kjøkkenet.
Her foregikk alt. Er rom som ble bruk til alt mulig.
De lagde mat rundt bordet. De spiste her.
Du så kanskje noe i hjørnet.
- En seng. - Ja.
Det er sovealkoven. Folk sov også i dette rommet.
Man hadde ikke råd til et kjøkken hvor man ikke også kunne sove.
Ikke med en stor familie.
Under sengen finner man badekaret.
Det måtte man trekke ut for å fylle opp til barna.
Du store.
Moren din og søsknene hennes badet nok én gang i uken.
Hvis du var førstemann, var du heldig.
Var du uheldig, måtte du vente og bade sist i det samme vannet.
- Jøss. - Dette er folketellingen fra 1921.
Oldeforeldrene dine var døde,
men vi har besteforeldrene dine Louie og Flora,
åtte barn og en leieboer i en leilighet på denne størrelsen,
- men den var ikke like fin. - Ikke like fin?
Da familien din kom hit, ville de ha måttet dele toalett.
Man delte nok toalett med 25-30 andre.
- Ute? - Ute.
Muligens med en dør, muligens ikke.
- Jeg tror ikke det er noe de har nevnt. - Nei.
Skulle ønske jeg hadde spurt
hvordan elleve mennesker kom overens.
Hun snakket aldri om slike detaljer.
Her har vi soverommet. Madrassen er laget av hestehår.
Sengetøyet er av strå.
Jeg vet ikke hvor god sengen er, men den er antakelig ganske varm.
Hun var festlig. Hun hadde en deilig latter.
Og hun nøt...
Hun nøt livet og så alltid positivt på ting.
Elleve mennesker på to soverom.
- Men klagde aldri. - Nei.
Jeg kommer nok ikke nærmere hjemmet hvor min mor vokste opp,
men Michael vil vise meg hvor jeg kan følge hennes fotspor.
- Når var du sist i en synagoge? - Det er en stund siden.
Garnethill synagoge.
Ligner den synagoger i Canada?
Jeg har aldri vært i en så gammel synagoge.
Denne synagogen ble bygd i 1879.
Den første spesialbygde synagogen i Skottland.
Gorbals er bare to kilometer unna.
Da er det mulig at mors familie
- kom hit ved spesielle anledninger. - Ja.
De ville vært her i bryllup, en bar mitzva eller lignende.
Oi.
Hun ville vært sju, åtte, ni, ti.
Det er vanskelig å se henne for seg som barn, men...
Nå som jeg står her hundre år senere, så føler jeg en slags tiltrekning.
- Tenker du ofte på henne? - Hver dag. På moren og faren min.
Det er alltid en tid på døgnet hvor de bare... Du vet...
...er der.
Jeg skylder moren min å se hvor alt begynte.
Jeg har aldri følt en tilknytning til der familien er fra.
Bare en tilknytning gjennom historier.
Jeg er glad jeg kom hit. Jeg er glad jeg er her.
Og jeg er glad for at jeg får denne forbindelsen.
Når jeg våkner den siste dagen i Skottland,
vet jeg at det jeg har lært om mors barndom i Glasgow vil bli hos meg lenge.
Men jeg har én stopp til for å kunne fullføre familiens historie.
Jeg fant siste hvilested til to av de modigste menneskene jeg aldri fikk møte.
Oldeforeldrene mine Samuel og Nellie.
"Til minne om vår kjære mor Nellie Kudlatz.
Død januar 1921."
Og oldefaren min. Jammen ser man det...
Patriark, ikke sant?
Det er så nær man kan komme sitt eget slektstre.
Å komme til røttene i treet.
De søkte et bedre liv.
De gjorde mye med det de hadde.
Ved å tilbringe tid i Skottland har jeg kommet nærmere min klan...
...og det overrasker meg at jeg føler meg som hjemme.
Det er litt som nordlige Ontario.
Nå har vi en ordentlig regnbue som titter fram bak meg.
Ja, det er vakkert.
Når jeg tenker på Skottland nå, vil hele registeret gå
fra Candacraig, som er det mest fantastiske stedet å være,
til Gorbals.
Og en tilknytning som jeg er glad for at jeg fikk
ved å komme hit.
Før jeg drar, må jeg feire min nye arv.
Jeg er invitert til en skikkelig gammeldags, skotsk fest.
Men om jeg vil heve glasset som en skikkelig skotte,
så er det en familiefavoritt jeg først må få smaken på.
Bestefaren min...
Han tok seg en liten whisky en gang i uken, hver fredag.
Jeg har aldri vært en whisky-drikker selv, men jeg har alltid beundret de som er det.
Det er noe veldig stilig ved en whisky med is.
Men jeg har aldri klart å drikke det.
Så, til ære for min bestefar, og for å kunne se litt mer stilig ut,
skal jeg til en lokal fabrikk for å møte whiskyeksperten Gary.
Hyggelig å møte deg.
- Velkommen til Loch Lomond-fabrikken. - Takk.
- Er det her det skjer? - Ja, det er det. Whiskyens magi.
Det var litt av noen tønner.
Vi har omtrent en halv million tønner på lager.
OK.
Scotch whisky kan bare lages i Skottland,
men de fleste tønnene kommer faktisk fra USA,
hvor de en gang inneholdt bourbon.
Hva er det med tønnene som gjør dem så viktige
i whisky-produksjonen?
De gir den mer smak, og de gir den også en farge.
Spriten som kommer ut i brenneriet er uten farge.
Så snart den er i tønnen, får den en nydelig gyllen karamell-, rav-farge.
Det kommer også fra tønnen.
Velkommen til lageret. Her har vi plass til omtrent 8000 tønner.
Før vi prøvesmaker... Jeg har også tatt med en prøve fra helt ny sprit.
Sprit som kommer ut i brenneriet.
Den er uten fargen som den får fra tønnene.
Du kan snurre den rundt i glasset og ta den til nesen.
- Det lukter... - Jeg bør nevne at det er 63 % alkohol.
Ja, jeg tenkte det. For den renset bihulene med en gang. Det var...
Det var ikke et sunt sniff.
- Man kjenner alle de 63 prosentene. - Oi sann.
Så...
Jeg er tilgjengelig om litt.
Mamma!
Det fjernet noen lag med hud i spiserøret.
- Det var tøft. - Skal vi fortsette til whiskyene?
Alkymien skjer visstnok
når dette drivstoffet får godgjøre seg i en gammel tønne.
Denne er 18 år gammel. Den har ligget på tønne hele tiden.
Du ser med en gang at det er en annerledes farge.
- Det er fra treet. - Ja.
- Du bør få en mer fruktig karakter. - Det lukter bedre.
- Ja. Den er mye mildere. - Ja.
- Vil du prøve? - For en titt under kilten, som de sier.
Nydelig.
- Det er faktisk en veldig god drikk. - Ja. Super.
- Det er nesten som kokte epler. - Jeg får følelsen av "nesten full".
Det var bedre enn jeg forventet.
Jeg var overrasket.
Får du noen smaker?
Nei.
Tilbake på slottet mitt er det på tide å feire før reisen fortsetter.
Og jeg er endelig klar til stolt å vise fram min koscherkilt.
- Wow! - Vel, vel, vel.
Vel, vel, vel.
- Føles det behagelig? - Ja, det føles veldig behagelig.
Min helt egen tartan.
I kveld står det beste av Skottland på menyen.
- God whisky... - Skål.
...som jeg nå virkelig kan sette pris på.
Haggis, Skottlands nasjonalrett...
Ganske godt.
...som det kanskje tar litt lenger tid å venne seg til.
Og litt Highland-sprell.
Jeg følte meg ikke skotsk da jeg vokste opp,
men det har begynt å renne i årene mine de siste dagene,
den forbindelsen til min mors side av familien.
Og det har overrasket meg på en fin måte.
Denne holdningen moren min og familien hadde...
De var folk som likte å ha det moro.
Alle jeg har møtt her viser en slik livfull elskverdighet.
Jeg håpet på litt eventyr på min europeiske reise,
men det jeg ikke forventet var et nytt perspektiv på mitt eget liv.
Jeg kom til Skottland som en fremmed,
men jeg drar herfra med følelsen av at landet er en del av den jeg er.
Jeg tror moren min ville vært stolt.
Bra, Eugene.
Bra.
God trening.
Jeg har heldigvis klimaanlegg.
Neste gang...
Reisen fortsetter i det mest besøkte landet i verden.
Vi tar et fransk kyss. Du er i Frankrike nå.
Full fart framover!
Du vet du er i Frankrike når bilen er laget for to bønder og en sekk poteter.
Jeg føler meg som en i Backstreet Boys.
Det er ingen god idé. Jeg tror ikke de liker meg.
Jeg prøver å ha joie de vivre hver dag.
- Det er bra. - Så du det?
Venstre!
Han er sen. Jeg venter ikke på menn.
Tekst: Tina Shortland