Кажуть, подорожі – це життя.
Можливо. Якщо цілий день в аеропорту не висмокче з тебе всі життєві соки.
Де ще вас попросять приїхати на дві години раніше,
щоб ви потім жахливо ризикували на дві години запізнитися?
Та все ж я думаю, що торішні подорожі були для мене корисні.
Схоже, вони розширили мій кругозір.
Трохи.
Тому тепер я вирушаю туди, де мусить побувати
кожен порядний мандрівник.
У подорож по Європі.
А де ми взагалі?
Обʼїду весь континент…
з крайньої півночі до крайнього півдня.
Я зійду з битого шляху і знайду справжні приховані перлини…
Ти знімаєш?
…і дам волю новонародженому потягу до пригод.
Глянь на мене. Без рук.
Ось вони. А що це, ніс?
Навчатиму свої смакові рецептори…
Нереальна смакота.
Виноград готовий.
І спробую жити як місцевий.
Вітаю в моєму селі.
Здуріти можна.
Я врятував тобі життя. Запамʼятай мене.
Я пакую всі тривоги у валізу…
Ось вони. Ось вони.
Ми не знаємо, на що здатне тіло в стані невимовного жаху.
З дитинства нічого подібного не робив.
І я от-от вимовлю три слова, яких ніколи не казав.
До зльоту готовий.
МАНДРУЄМО НЕОХОЧЕ З ЮДЖИНОМ ЛЕВІ
ЄВРОПА
Кожна подорож має з чогось починатися.
Я придумав таке.
Моя подорож починається тут, у найпівнічнішій точці Швеції,
звідки переді мною простягається цілий європейський континент.
Ця думка може й збентежити не дуже досвідченого мандрівника.
Щоб почати епічну подорож по Європі,
я пролетів десять тисяч кілометрів, подолавши сім часових поясів,
від Торонто до містечка Ґаммельстад у Швеції,
на такій крайній півночі, що до Північного полярного кола – 50 км.
Я чув, що так далеко на півночі сонце ніколи не сідає.
Як можна жити без ночі?
Зазвичай, коли день поганий, ви знаєте, що він закінчиться.
Я людина звички. Люблю, коли за днем іде ніч.
Але у шведів може бути на це свій погляд.
ШВЕЦІЯ
Тут, у Швеції, відзначають найдовший день,
влаштовуючи найбільше свято в календарі.
День сонцестояння.
Але перед тим як я приєднаюся до святкування у вихідні,
місцевий гід Роберт везе мене в готель на своєму таксі.
- Я правильно роблю? - Так.
І я охоче заплачу щедрі чайові,
якщо ми допливемо, не набравши у човен води.
Вперед.
Нівроку така річечка, Роберте.
Друга найбільша річка у Швеції.
Завдовжки 580 кілометрів.
Повноводна.
У 1500-ті роки, коли Швеція почала модернізуватися,
у нас використовували річки для лісосплаву.
Тобто лісозаготівля тут – важлива галузь?
Так, у нас багато дерев.
І він не жартує.
Дерев тут приблизно 87 мільярдів.
Більше третини всіх дерев у США,
що туляться в країні завбільшки приблизно з Каліфорнію.
Проблема в тому, що такий великий ліс – це ще й…
Комарі.
- Комарі? - Так.
У нас понад 47 порід комарів.
Сорок сім різних видів комарів?
- Так. - Ух ти.
А чим тут переважно займаються?
Тут буяє життя на природі.
Влітку ми виходимо на річки: каякінг, човни, риболовля.
Взимку це риболовля на льоду,
їздимо по лісу на снігоходах і таке інше.
Життя тут – повний екстрим.
Як і для багатьох городян, для мене екстрим – це коли нема вайфаю.
Тому в місцевості, де головна дорога – це річка, я нервуюся.
Мʼяко кажучи.
Підпливаємо до вашого готелю.
До «Арктичної ванни».
Мабуть, з такою назвою, як «Арктична ванна»,
цей готель не для нервових.
Його дизайн нагадує затор з колод, а сам готель приймає гостей,
які хочуть побачити дику природу з вишуканого боку.
І заплатити трохи менше, ніж тисячу доларів за ніч.
Готель мені покаже Джессіка,
чия сімʼя жила в цьому унікальному куточку світу
протягом поколінь.
Ну от, будь ласка.
Маю сказати,
що я нечасто бачив у житті такі чудернацькі споруди.
Плавуче кільце, в якому є ресторан,
джакузі й сауна.
А в самому центрі – басейн для пірнання в саму річку Луле.
Бачите навколо сітки?
Щоб щуки не запливали й не кусали вас за ноги під час плавання.
- Та ви що? - Так.
Ви будете жити тут. Заходьте.
Ваш номер.
Велике вікно.
Щоб радіти сонцю. Цілу ніч.
А чим ці вікна можна завісити?
Їх узагалі…
- Тут є жалюзі… - Ага.
…але навіщо вони вам?
Ну, наприклад, щоб поспати.
Якщо ви приїхали пізнавати, як живуть шведи на півночі,
то не завішуйте вікон.
- Не завішувати? - Так.
Мені потрібно трохи темряви,
- але… - Так.
Ми з мамою печемо традиційний хліб.
Якщо захочете, можете зайти по хліб,
візьмете його на святкування.
- Познайомитеся з мамою. Привітаєтеся. - Добре.
- Домовилися. Дякую, Джессіко. - Дякую.
Випікання хліба – лише одна справа у підготовці до Мідсоммару.
Щороку це крихітне містечко змінюється
і вітає тисячі гульвіс.
А Джессіка порадила познайомитися з однією такою,
Евою, на міській площі.
Знаєте це відчуття – коли трохи не так одягнений?
- Привіт, Юджине. Я Ева. - Вітаю, Ево.
- Так. - Це мій чоловік.
Його звати Йоран.
- Йоран? Дуже приємно. - Так.
- Ходімо з нами. - Добре.
Ми йдемо готуватися до Мідсоммару.
Отже. Це в нас просто що, репетиція?
Саме так. Ми репетируємо.
Мідсоммар у нас – майже як національне свято.
Його відзначають усі без винятку.
Будемо танцювати довкола травневого дерева.
А який звʼязок між травневим деревом і серединою літа?
Бо життя починається влітку, а деякі люди кажуть,
що це фалічний символ і ви його підіймаєте.
На моїй батьківщині прийнято спершу перехилити по чарці-дві,
і тільки тоді про таке говорити.
- Ясно. - Отак.
То це не просто гарна річ, а ще й фалічний символ.
Точно.
Розумію. А тоді ви його підіймаєте.
Як бачите, це стовп і перекладина.
А на краї перекладини вішаємо два кільця.
Вгадайте, що вони символізують.
Уява у нас працює.
Можете нам допомогти прикрашати травневе дерево.
- Авжеж, допоможу. - Так.
Це страшенно гарно. Що, ставати сюди?
І переступити?
Я скоро буду, хвилин через пʼять-десять.
- Дати вам руку? - Зараз.
- Чудово. - Дякую.
- Унизу. - Знизу?
- Прикласти знизу. - Так.
- Тримайте. - Так.
- Я обмотую. - Отак.
- Але ви перевірите, чи… - Руки не примотали?
Поки що ні.
- Погляньте. Бачите? - Так.
Квітки розпускаються десь у середині літа.
Сонце дарує життя квітам і людям.
На Мідсоммар багато всього діється.
Однозначно.
У Швеції діти найчастіше народжувалися за день-два до й після 22-го березня.
- Справді? - Справді.
Сонцестояння плюс девʼять місяців.
Тепер я розумію, чого всі такі радісні.
Стало кришталево ясно.
Квіти на стовпі – це просто підливка…
у салаті, так би мовити.
А сам салат – це: «Ну все, крихітко, погнали».
Таких красивих фалічних символів я ще не бачив.
Усі ці розмови про салати й підливки навіяли мені голод.
Тому я йду в пекарню, до Джессіки та її мами Джейн.
Чув, що на свято не приходять з порожніми руками,
тому ми будемо пекти хліб.
Вітаємо на випіканні мʼюккаки.
- Як ви сказали? Хака? - Мʼюккака.
- Так.
Перекладається як «мʼякий хліб».
Джейн, ви вже цим займаєтеся…
- Так. Я вже… - …давненько.
- Це не перший ваш буханець. - Колись я випікала по 180…
- На день. - …на день.
Розкішна вечеря.
Це наш фірмовий хліб,
і вона дуже вимоглива до процесу його приготування.
- Так. - Ясно.
- Так. - Трохи посипте поверхню борошном.
- Добре. - Зовсім трохи.
- Дам вам оцю… - Так.
…і качалку візьміть.
- Ага. - З тістом обходьтеся мʼяко.
- Лагідно. - Так.
Ніжними руками. Так.
Якщо в когось і ніжні руки… Бачите?
Джейн, а чоловік допомагає вам пекти хліб?
Йому заборонено це робити, бо він не вміє.
У нього виходить отаке, і ми не можемо продати.
Моєму нареченому сюди приходити не можна.
Він сипле забагато борошна. Ні.
Вони добре готують страви, але не печуть.
- Так. - Чому в мене враження,
що наступним вигнанцем з цієї кухні буду я?
А ви давно одружені?
А це… Я одружений 46 років.
- Ого. - Так.
- Це… - Непогано.
- Ні, ні. - Добре.
Це не погано.
- Є якісь секретики? - Ну…
- Угорі, не там. Тільки вгорі. - Вгорі…
Оце перший.
Треба слухати.
- Слухати – це добре. - Так. Слухати.
- Отож. - Правда? Це добре?
- Слухайте мене. - Вона витлумачила у свій бік.
Правильно?
- Ну як? - Форма повинна бути кругла.
- Джессіко. - Юджине.
- Тут більше, там – менше. - Добре.
Ага.
Не знаю, чи це риса, притаманна шведкам, чи взагалі,
але ці жінки дуже сильні.
Вони не чешуть язиками.
Люблять, щоб було по-їхньому, прискіпливо перевіряють.
А якщо робиш неправильно, іди геть.
Сорок сім різновидів комарів існує тут, у Швеції.
Садимо в піч.
- Садимо в піч. - Так.
- Раз, два, три. - Ні.
- Це кепсько. - Тримайте.
Ні. Вийде бридке, але все одно закладайте.
Уміє Джессіка підбадьорити.
Ну добре, за красу йому приз не дадуть,
але секрет – у смаку.
- Смачно, так? - Клас.
Є один народний переказ про хліб.
Нібито жінки десь у 18-му столітті
спали з хлібиною під пахвою,
щоб наситити хліб феромонами.
І годували цим хлібом свого обранця, за якого мали вийти заміж.
І якщо він зʼїдав, вони розуміли: «Це саме той».
Жахлива казка.
Смачно, якщо на нього не дивитися.
Бачите? Не судіть за зовнішністю.
А ось про що ще важко судити тут, на крайній півночі.
Коли лягати спати.
Як на мене, це квінтесенція садизму.
Як нам помучити гостя, який хоче добре виспатися?
Повісимо такі жалюзі.
Вони не стуляються і не блокують світло.
Здавалося б, якщо хтось і може розробити систему,
яка швидко блокує світло,
то це шведи.
У цьому місці були б доречні красиві кадри
заходу сонця, але воно не зайде ще півтора місяця.
Навіть опівночі Матінка-Природа неначе не може знайти вимикач.
Коли живеш там, де майже цілий рік панує темрява,
то користуєшся кожним сонячним промінчиком.
Ви здивуєтеся, але відсутність ночі не завадила –
я виспався і прокинувся бадьорий.
Я знайшов маску для сну.
Її поклали на видноті.
Я ніколи такою не користувався, не було потреби.
Начепив і спав, як немовля.
Тобто все добре. Краєвид тут, звісно, чудесний.
Під час святкового вікенду на Мідсоммар
шведи виїжджають на прекрасну природу.
Тому сьогодні я попрямую в дику глушину
і поживу як справжній місцевий.
Виявляється, що тут це роблять не зовсім так, як я уявляв.
Я йду знайомитися з закликачем лосів.
Джессіка любʼязно домовилася про зустріч.
Я настроєний робити все, що можна, під парасолькою відкриттів.
Я пішов. Пішов.
Удома, в Канаді, я ні разу не бачив лося,
і це дивно,
враховуючи, що зріст дорослих самців сягає двох метрів,
а вага – до пів тонни.
Але вони такі самі, як я. Соромʼязливі.
Тому виманювати їх повинна спеціальна людина.
Наприклад, чоловік, який уміє розмовляти з лосями.
Я чув, у нього своя хатина в лісі.
Думаю, це буде такий собі Ґрізлі Адамс.
Сумніваюся, що цей джентльмен вийде мене зустрічати в спортивній куртці.
- Добридень. - Добрий день.
- Я Мікаель. - Мікаель.
- Так. - Юджин.
- Дуже приємно. - Взаємно.
Думаю, вам потрібен капелюх, бо в нас багато комарів.
- Я чув. - Щоб вони вас не зʼїли.
Це не той лук, з яким потрапляють на обкладинку чоловічого журналу,
але якщо він відганяє комарів, я ризикну.
Треба прогулятися лісом.
Як вам таке?
- А тоді… - Тільки недовго.
- Добре? - І я покажу вам свою вітальню.
Лосів прикликають у сезон парування.
Сохатий приходить і думає: «О, тут є гарна дівчина».
І уявіть розчарування, коли він бачить товстого коротуна з півночі.
Товстий коротун з півночі?
Надіюся, він не про мене.
Я чув, що лось бігає зі швидкістю понад 50 км/год.
Щось не хочеться його розчаровувати.
Якщо лось прийде, не рухайтеся.
Може, стану за вами. Як… Так буде добре?
Робіть що хочете.
Тепер задоволені?
Почнемо прикликати лося.
Звуки, наче ви хворий.
Не смійтеся з мене.
- Я це роблю серйозно. - Ні, ні, ні.
Треба трохи звикнути, бо коли таке чуєш,
- думаєш, ну… - Так.
…пора в аптеку по таблетки. Але це…
Хочете спробувати?
Тільки не пробуйте такого в Торонто.
У Торонто?
Та навіть у Швеції це якесь божевілля.
- Останній вдався. - Добре було?
Добре.
Я нічого не бачу.
А скільки часу зазвичай минає до…
- Три-чотири години… - Ясно.
…бо їм, щоб дійти, треба багато часу.
Зрозумів.
А якщо ви забронювали столик на вечерю?
- Або, скажімо… - Так.
- Забудьте про вечерю. - Забути про вечерю?
Так.
Ви щось бачите?
- Де-небудь? - Нічого.
Нас продинамив лось.
Сумно. Але Мікаелеві кортить показати, чому шведи так люблять природу.
У Швеції, коли люди постійно бігають, метушаться…
- Так. - …іноді вони бігають дуже швидко…
- Ага. - …і їхній дух відстає.
Тому іноді треба ненадовго спинитися.
І почекати, щоб дух наздогнав.
- Точно. Так. - А деякі люди кажуть:
«Це так "ångestdämpande", виїхати в ліс, розслабитись і…»
«Онґусдампанде» – це бути на природі, в лісі,
- бути розслабленими? - Так.
Признаюся чесно: тут комарі зараз – як слони.
- Так. - Тому я не…
Насправді я не такий розслаблений, як, скажімо, ви.
Мікаелю, дякую, що повели мене в ліс.
Приємно було з вами погуляти.
А який процент відгуків лося на заклик?
У шлюбний сезон дуже часто.
Вся удача тут дістається конкретним хлопцям.
Ну що ж. Може, побачу лося, коли повернуся в Канаду.
Знайти «онґусдампанде» виявилося так само нелегко, як побачити лося.
Але день занурення в природу ще не закінчився.
І може, я десь його надибаю з допомогою Роберта…
Добридень.
…який пообіцяв повезти мене в круїз річкою,
на вечірнє барбекю в Мідсоммар.
- Каяки. - Так.
Я думав, буде моторний човен, як той, на якому ми пливли тоді.
Але це…
Іноді ми плаваємо на моторних човнах, а іноді – на каяках.
От я щасливчик.
- Так. - Рятувальний жилет? Ось.
Хочу ще дихати, коли доберуся на той бік.
- Так. Слушно. - Отож.
- Так. - Так.
Хай там що, не панікуйте.
- Ага. Не панікувати. - Ніколи.
Ми не знаємо, на що здатне тіло в стані невимовного жаху.
- Без паніки. - Ні. Без паніки.
- Хай там що. - Мої улюблені три слова.
Відштовхніться веслом.
Чудово. Дуже добре.
Це вже не перша річка в моєму житті, але сьогодні в мене принаймні є весло.
Знаєте, що я особливо люблю в таких запливах по широкій воді…
- Ага. - Тут нема комарів.
Нема комарів?
Чудово.
- Як відчуття? - Дуже добре. Гладенько, як шовк.
Так? Класно.
Думаю, я для цього народжений.
Насправді це досить приємно.
Мабуть, з моменту приїзду сюди я вперше такий розслаблений.
Для цього придумали ціле слово, так?
«Онґустрапанде».
А як по буквах?
У нас немає стільки часу.
«Онґусдампанде».
Так. «Онґусдампанде».
Це означає повністю заспокоїтися, розслабитися,
та й загалом позбутися тривоги й стресу?
Авжеж.
Пливти за течією. Ми так і робимо,
коли плаваємо на каяках, як оце зараз.
Пливти за течією.
Пливти за течією – це пожива для роздумів,
але зараз усі мої думки – про поживу для шлунка.
А як кажуть у Швеції, розтанув сніг — виносьте гриль.
Але це кажуть шведською. Це так, до слова.
- Усім привіт. - Привіт.
Пілігрими висадилися.
Мікаель.
- Привіт, Юджине. Як ви? - Мікаель уже тут,
і я думаю: або він бігає швидше, ніж
лось зі швидкістю понад 50 км/год, або він сюди приїхав.
- Привіт. - Це мій син, Еміль.
Еміль? Дуже приємно.
- І дружина, Анна. - Вітаю.
- Анна. Дуже рада знайомству. - Анна? Взаємно.
А як живеться з цим чоловіком?
Тобто як, він вас просто тягне за собою чи що?
А якщо не хочете… Розумієте?
Ми сьогодні ходили в похід по лісу. Хоч-не-хоч, а йди.
«Стампенанде»… «Онґустампенанде»… Що?
«Онґусдампанде».
- «Онґусдампанде». - Так.
Він пробував мені пояснити в лісі,
але ми відбивалися від комарів, і я не дуже зрозумів.
«Онґусдампанде».
Уявлення про те, що можна чимось полегшити стрес і тривогу.
Те, що тут, у Швеції, це природа, –
я це збагнув, коли був на річці, в каяку.
Діти такі гарнюні.
- Дякую. - Ану дай гляну, який ти великий.
Який великий.
- Це ж треба. - Усміхається.
Він готовий пливти по річці.
Можу взяти його з собою, розкажу секретики.
Почавши шукати своє «онґусдампанде»,
я вже у потрібному настрої до завтрашнього великого гуляння.
Святкування Мідсоммару.
Настала пора для шведського свята сонця,
і всі готові, крім самого сонця.
Схоже, воно не прийде на власне свято.
Ця злива привносить нові нюанси у вислів «пливти за течією».
Ідея про святкування дня сонця,
але сонце не показується — це щось
таке, про що можна писати книжки.
Але шведи цим не переймаються, і я думаю, свято вдасться.
- Привіт. - Джессіка.
Вітаємо на святі сонцестояння.
Дуже вам дякую.
Подумала, що вам не завадить парасолька.
Схоже на те, що сонце сьогодні не вийде.
Ні. Це типовий Мідсоммар.
- Ага. - Легкий дощик – це нормально,
без нього буде не Мідсоммар.
А ви хотіли побачити справжнє свято.
Мені потрібен якомога автентичніший…
- Так. - …Мідсоммар.
Основний момент святкування – підняття травневого дерева,
після чого будуть танці, пиятика
і, ну, те, до чого потім приводять танці та пиятика.
Але спершу Джессіка хоче, щоб я опанував
трохи іншу шведську традицію.
Я подумала, можемо почати зі шведської фіки, якщо хочете.
- Шведська фіка. - Так.
Зазвичай це випічка й кава,
але насправді це хвилинка розслаблення, розмови з другом.
- Таке я люблю. - Фіка – це прекрасно.
Деякі страви, якими частують на святі, –
насолода для смакових рецепторів.
- Смакує? - Дуже.
Але є ще й таке.
Шведи люблять маринованого оселедця,
гостру ферментовану рибу,
яку подають на шведському столі…
Вітаю. Можна покуштувати оселедця?
…і Джессіка дуже хоче, щоб я його скуштував.
Обчищаєте рибу?
Так.
Ого, ну це… Я в передчутті.
Можна їсти з кістками, але це не…
Ні. Нащо ті кістки?
Ну як вам?
Дуже смачно.
- Точно? - Так.
- Не жартуєте? - Ні.
Не жартує?
А після оселедця
Джессіка пропонує змити цей смак.
Прийшли.
Разом з Евою і Йораном ми випʼємо традиційну чарку
перед підняттям травневого стовпа.
Моя мʼюккака. Я думаю, що вона мені прекрасно вдалася.
- Смачно. Справді. Дуже. - Скажіть?
- Мені дуже смакує. - Добре.
Бачите, не так уже й важко…
- Ні. Ви чудово впоралися. - …пекти хліб.
- Правда? - Так.
Отже, пʼємо шнапс,
але треба заспівати, і тільки потім можна пити.
- Ви ж розучували? - Йоран?
- Чудесно. - Чудесно.
- Добрий шнапс. - Добрий.
Це ж Мідсоммар. Без цього ніяк.
Відчуття забави, так?
Якщо у вас є традиція, яку підтримували кількасот років,
це невіддільна частина вашої суті.
Я шведка, і мої батьки так робили,
дідусі й бабусі теж, їхні батьки так робили
і батьки батьків.
Це щаслива пора року, і якось вона тобою заволодіває.
Який парадокс – відзначати свято сонця промоклими до нитки.
Фільм «Співаючи під дощем» – ніщо порівняно зі шведами.
У більшій частині Швеції травневе дерево підіймають чоловіки.
Але на півночі Швеції
у нас дуже сильні незалежні жінки, які й самі можуть.
Як ваша мама.
Мама – дуже сильна незалежна жінка.
Ну все, стоїть.
Ура!
Виберемося туди, займемо місце?
Вони танцюють навколо.
Боже.
Танець жабенят.
Зрозуміло.
Це жабки так скрекочуть.
Немає нічого типовішого для шведського Мідсоммару,
ніж танцювати, як жабка.
Колись це була маршова пісня французів,
але шведи перетворили її на улюблену народну пісеньку.
Мені дуже подобається, що вони так весело скачуть…
- Так. - …у таку погоду.
Не знаю, чи я коли-небудь бачив щось подібне.
Тільки у Швеції.
Погода не має значення. Нехай дощить, нехай світить сонце,
а ми все одно будемо святкувати.
Скажу чесно. Мені дуже весело.
- Чесно? Я знала, що так буде. - Нічого такого не робив
- з дитинства. - Ні. Ні.
Якби тут були мій маленький онук Джеймс, моя дочка,
син і дружина,
я б теж сьогодні танцював навколо дерева.
Коли я бачу таке, в таку погоду,
це викликає в мене велику любов до цих людей.
Це досить смішна концепція – травневе дерево як фалічний символ.
Круто порівнювати це з сімейним святом, але цим не закінчується.
Це родючість, яка потрапляє в ґрунт,
родючість ґрунту дає життя квітам,
якими прикрашають травневе дерево,
на ґрунті росте наша їжа.
У цьому справжня суть цього свята.
Ось що означає «пливти за течією» тут, у Швеції.
Треба просто цінувати, коли все складається на твою користь.
Пережити зиму, бо ти знаєш, що сонце вийде лише на один день,
і це дає змогу зазирнути в душу шведського народу.
Ось який розмах у цього свята.
Навчитися просто пливти за течією –
це чи не найважливіша річ, яку я забираю з собою зі Швеції.
Надіюся, вона стане в пригоді, бо я продовжую свою європейську одіссею.
Далі в програмі.
Шотландія – батьківщина моєї мами. Вона тут жила до 13 років.
Ціле тренування.
Ваша сімʼя приїхала б сюди святкувати з іншими.
Нічого подібного я ще не відчував.
Ось вони.
Це ніби як ти торкаєшся свого генеалогічного дерева.
Ваше здоровʼя.
Мама.
Переклад субтитрів: Олена Любенко