Pravijo, da živiš le, če potuješ.
Mogoče, če ti dan na letališču prej ne izpije vseh moči.
Še kje drugje od vas zahtevajo, da pridete dve uri prej le zato,
da se lahko zgodi, da boste dve uri zamujali?
Vendar vseeno mislim, da so mi lanska potovanja koristila.
Razširila so mi obzorja.
Do neke mere.
Zato se lotevam nečesa, kar mora menda storiti vsak popotnik, ki kaj da nase.
Prepotoval bom Evropo.
V redu. Kje smo pravzaprav?
Prepotoval bom vso celino.
Od skrajnega severa do skrajnega juga.
Zapustil bom uhojene poti, odkrival skrite bisere...
Snemate?
...in razvijal pustolovskega duha, ki se prebuja v meni.
Poglejte, brez rok.
Tukaj so. Kako se reče temu? Krma?
Izobraževal bom svoje brbončice...
U, je bilo dobro.
Grozdje čaka.
...in poskušal živeti kot domačin.
Dobrodošli v moji vasi.
To je noro.
Življenje sem ti rešil. Ne pozabi me.
Skrbi bom pospravil med prtljago...
Prihajajo.
Ne vemo, kako se bo telo odzvalo na grozo.
Tega nisem počel od otroštva.
In izrekel bom besede, ki jih nisem še nikoli.
Pripravljen sem na vzlet.
EVROPA
Švedska me je nepričakovano veliko naučila o komarjih.
Upam pa, da bom na naslednji postaji na potovanju po Evropi več izvedel o sebi.
Škotska je moja matična dežela. Oziroma domovina moje matere.
V njej je bila rojena in v njej je živela do trinajstega leta.
Na Škotskem sem prvič.
ŠKOTSKA
S Škotsko je tesno povezana še ena družina.
Sem se znova in znova vračajo tudi Windsorji.
Britanska kraljevska družina.
Od kraljice Viktorije do kraljice Elizabete II. in zdaj Eugena I.
Najlepša hvala.
Bolje pozno kot nikoli, pravijo. Pri 76 letih sem živi dokaz za to.
S Švedske sem odpotoval dobrih 1500 kilometrov stran,
na sever Velike Britanije, da bi se dotaknil družinskega drevesa na Škotskem.
ŠKOTSKO VIŠAVJE
Z družinsko preteklostjo se bom začenjal seznanjati tam, kjer je pokojna Elizabeta
preživela zadnje dni. V Škotskem višavju.
Po svoje razumem, zakaj se umikajo sem. Lepo je.
In prostrano.
Škotsko višavje obsega 26.000 km2 veličastne, a tudi surove pokrajine.
Kje sva pravzaprav?
Če bom na Škotskem bival v šotoru, bi to lahko bila zadnja oddaja.
Moja mama je odraščala v Glasgowu.
Ampak mislim, da je bila njena Škotska drugačna
od Škotske Windsorjev.
Načrtujem obisk Glasgowa,
toda tu, v Škotskem višavju, bom nastanjen v prostorih...
...primernih za kralja.
Dobrodošli na Škotskem. Sem Lynne, lastnica Candacraig Housa.
- Hvala. Kakšna dobrodošlica! - Vam lahko razkažem prostore?
- Prosim. - Prav.
Candacraig je razkošna škotska posest iz 17. stoletja.
Od Kanade je starejša približno dvesto let.
Poslopje z dvanajstimi spalnicami lahko najamete že za pičlih
ali pa nedosegljivih 12.000 dolarjev na noč.
Zelo lepo.
To hišo in Balmoral, grad kraljevske družine, je projektiral isti arhitekt.
- Kako blizu Balmorala smo? - Pol ure stran je.
Vaši sosedi so.
- Ja. - So že bili tu?
Ja. Trenutni kralj in kraljica sta bila tu gosta.
Ko si lastnik enega gradu, te verjetno zanima, kakšni so drugi.
- Semkaj? - Ja.
Vendar tu ni všeč samo modri krvi.
- To je naša jedilnica. - Takoj veš, da si na Škotskem.
Tu je bilo že veliko vaših hollywoodskih kolegov.
- Kdo? - Steve Martin.
Robin Williams. Sean Connery.
- Res? - V dobri družbi ste.
Gospoda, odgovor je preprost.
Sean Connery je sedel na enem od teh stolov.
Iz kariraste tkanine izdelujejo kilte.
Očitno pa z njo tapecirajo tudi stene, strope in senčila.
Karirasto mesto.
Vendar ne razmišljam le o pretiravanju s karirastimi vzorci.
Dobil se bom z Michaelom, škotskim strokovnjakom za judovske prednike.
- Pozdravljeni. - Pozdravljeni.
Izbrskal je družinsko zgodovino moje mame Rebecce Kudlatz – Betty.
KUDLATZOVI
Kar mrazi me.
Nočem izvedeti česa, kar me bo spravilo v zadrego.
"Vaši prastarši so bili morilski tatovi,
ki so vsevprek ropali in plenili."
"Res?
Res? Tudi prav."
To je razširjeno družinsko drevo.
To sta vaša praded in prababica, Samuel in Nellie.
Teh slik še nisem videl.
To so Luisovi... Starši vašega deda.
Prišli so iz Nasielska, majhnega kraja
40 ali 50 kilometrov severovzhodno od Varšave.
V Glasgow so prišli leta 1891.
- Kako se je imenoval kraj? - Nasielsk.
Vam je mama povedala, zakaj so se odselili v Glasgow in pozneje v Kanado?
Na prehodu v 20. stoletje so se ljudje množično selili v Ameriko.
Ne vem pa, zakaj so oni izbrali Škotsko. Veste vi?
Takrat je s celinskega dela Evrope v S. Ameriko plulo le malo ladij.
Pot je bila draga, te družine pa revne. Večina je potovanje razdelila na dva dela.
Le tako so lahko plačali pot.
Glasgow jih je gotovo neprijetno presenetil.
Priselili so se v Gorbals, v zelo revno četrt.
In tam ostali trideset let.
- Ja. - To je fotografija družine.
Vaša mama je med najmlajšimi.
- Tale? - Verjetno.
Ja, to je moja mama. Pišuka.
Ponosen sem, da sem imel sorodnike,
ki so za družino želeli boljše življenje.
In takrat so morali za to veliko pretrpeti.
Če bi moja mama ostala na Škotskem, ne vem, koga bi zdaj intervjuvali.
Mene gotovo ne, ker je mojega očeta spoznala v Kanadi.
Neverjetno, kakšne posledice ima lahko kakšen dogodek.
V tej lepi deželi sem prvič, čeprav je oblikovala otroštvo moje mame.
Ampak zdaj si hočem ogledati vse.
Zato sem sprejel vabilo enega od domačinov
na nacionalno razvedrilo, ki ga menda ne smem zamuditi.
- Robert. - Pozdravljeni.
Sklepam, da me ne bo tako vznemirilo kot lov na lose na Švedskem.
Ali pač?
- Kaj bova počela? Kam greva? - Nekaj tradicionalnega.
V Royal Deesidu bova v reki Dee lovila losose.
Lovila bova losose? Prav.
Zakaj je lov na losose na Škotskem tako priljubljen?
Imamo čudovite reke, v njih pa krasne losose.
Zelo živahni so. Kot mladice se spustijo po reki
in preplavajo ves Atlantski ocean.
Nato pa se vrnejo v isto reko, iz katere so prišli.
Prihajajo se drstit, nočejo, da jih kdo ujame.
Potovanje lososov nazaj na Škotsko se zdi veliko nevarnejše od mojega.
Zato pa te dragocene ribe privabljajo ribiče z vsega sveta.
Ujeti jih je veliko teže, kot mislite,
zato je Robert na pomoč poklical strokovnjaka.
- John. - Eugene.
- Zdravo. - Zdravo.
- Dobrodošli v Royal Deesidu. - Hvala.
John je gillie, kar v škotski gelščini pomeni skrbnik.
Nekakšen višavski vodnik.
O ribolovu ve prav vse. Ne ve pa, da jaz o njem nimam pojma.
No, saj bo izvedel.
Fino opravo imam za vas.
Ne smem ga užaliti.
Fanta, pripravimo se.
Dober učenec bom. Ukaželjen.
Navdušen. Nočem mu pokvariti dneva.
Eugene, kot pravi ribič ste.
Naučili se boste metati v obliki črke C.
Naredite polkrog.
Drugi del meta spominja na dvig pladnja s pijačo.
Viskija. Mojega. Nočem, da ga polijete.
Če John misli, da bom to zmogel, ga ima gotovo že dobro pod kapo.
Dobro. Dovolj preprosto je.
- Najbolje bo, da poskusim. - Zamahnite v loku.
- Tako, ja. - Bravo.
- To. - Super.
Še enkrat.
Odlično.
- Bravo. - Sijajno.
- Res? - Samo še lososa ulovimo.
Prav.
To bi lahko postal moj novi hobi. Pustil bom golf in začel loviti losose.
Razumem, zakaj se nekaterim to zdi tako sproščujoče.
Tu je namreč zelo lepo.
- Kako vam gre? - Ničesar nisem ulovil.
- Kako se vam zdi? - To bi lahko postal moj najljubši šport.
Zadovoljni ste videti.
Menda tu radi ribarijo tudi tisti modre krvi.
Ta reka teče čez njihovo posest.
Upam, da imajo več sreče kot jaz.
Že eno uro sem v vodi, pa še nisem nič ulovil.
- Eugene, je kakšen prijel? - Še ne. Bi pa nekajkrat skoraj.
Končamo?
- Pa dajmo. - Dobro.
Lososi so ostali v vodi.
Toda mi bomo žalost utapljali v nečem drugem.
Bi požirček?
Čas je za prvo žganjico.
Viskija ne maram.
Preveč požge grlo, ampak moja ribiška tovariša...
Fejst Škota sta.
Možakarja, ki rečeta: "Dober ribolov, ne?"
Prijetno je bilo.
In najlepše ga bom končal tako, da bom tako kot eden od prejšnjih gostov,
sir Sean Connery, naročil vodko martini.
Na Škotskem sem en dan. Za zdaj mi je všeč.
Očarljiva je.
Družina moje mame...
Ves čas razmišljam o njej.
Nisem mislil, da bo to tako vplivalo name.
Odločen sem, da jutri več izvem o družinski preteklosti.
Upam, da se dude ne bodo oglasile prezgodaj.
Po veličastno prespani noči
začenjam uživati, da sem kralj svojega gradu.
Mogočno, kajne?
Vendar danes zapuščam Škotsko višavje.
Odhajam v Glasgow, da bi izvedel več o maminem otroštvu.
Mama je pripovedovala samo družinske zgodbe.
O svojem življenju v Gorbalsu ni veliko govorila, zato se zelo veselim.
Do Glasgowa je več kot 160 km.
Rekli so mi, da se moram spotoma nujno nekje ustaviti.
Pri enem od redkih rokodelcev, ki res vse počne ročno.
Delno sem že upravičen do nošnje kilta, ker je polovica moje družine iz Škotske.
Za družinske dogodke so oblekli kilt
in se neznansko zabavali. Veliko so se smejali.
Menda vse počnejo brez spodnjega perila,
zato je to družinski običaj, ki ga moram raziskati, čeprav sem na trnih.
- Eugene, zdravo. - Bill?
Ja.
Tkanina za kilt mora biti karirasta. Poznajo več kot 9000 vzorcev.
Skoraj polovica jih simbolizira družino ali klan.
Ne vem, ali ima moja družina svoj karirasti vzorec.
Ne spomnim se, da bi prav posebej govorili o njem.
Dobro. Poskusila bova poiskati nekaj, kar je bolj povezano z vami.
Komik sem.
- Obstaja karirasti vzorec za komike? - Odvisno, kako komični bi radi bili.
Kaj pa tale? Pravimo mu košer, judovski karirasti vzorec.
To bi zadelo žebljico na glavico, ni res?
V redu. Vzeti moram nekaj posebnih mer.
- Prosim? - Obseg pasu, zadnjice in dolžino.
V redu.
Od vrha medenice do sredine kolena.
Bill je izdelal več kiltov, kot sem jaz pojedel žemljic.
Čeprav bi se jim odrekel, če bi vedel, da mi bo vzel mere.
- Dobro. - Pravkar sem obedoval, veste?
V redu. Pa začniva. 97 centimetrov.
- Metričnega sistema ne obvladam. - Približno 38 palcev.
To pa že ne.
- Moj pas ima obseg 34 palcev. - Meter ne laže, Eugene.
Pri Billu bom v zelo dobrih rokah.
- Te mere bom zadržal zase, prav? - Prav.
- Ja. - Njegovo delo je zelo natančno.
Pa sva.
- Kolikorkoli že je. - Ogromno.
Hvala.
Nekoč sem šival gumb na srajco. Izmozgalo me je.
Vam lahko ponudim šilce?
Če sem odkrit, viskija ne maram.
- Hej! - Res?
Dovolj bo. Na vas, Bill.
- In vas, Eugene. - Pa na vašo obrt.
Na zdravje.
V 24 urah sem spil dva viskija in še vedno nisem prepričan.
Če ne bom začel, ne boste dobili kilta.
V kiltu se bom vedno počutil kot v kostumu.
Razen če bom temeljiteje spoznal svoje škotske korenine.
O tem, kako nerad potujem, verjetno vse pove to,
da se je moja mama iz Glasgowa odselila pred sto leti, jaz pa sem tu prvič.
Čeprav je njen rojstni kraj.
Glasgow in Škotsko višavje se razlikujeta kot noč in dan.
To je resnično delavsko mesto.
Vesel sem, da sem tu.
Ko so moji prastari starši sem prišli iz Poljske,
so se tako kot še tisoči drugih priseljencev
naselili v Gorbalsu, stanovanjski četrti na južnem bregu reke Clyde.
To je Gorbals.
Tukaj sem. Nenavadno se počutim.
Nenavadno sem se počutil že velikokrat, toda tokrat je ta občutek prijeten.
Zgradbo, v kateri je živela moja mama, so porušili,
ko so Gorbals posodabljali.
Toda Michael, strokovnjak za genealogijo, mi je ponudil,
da mi razkaže ohranjeno časovno kapsulo.
To je zamrznjeno v času.
Taka so bila na začetku 20. stoletja najemniška stanovanja v Glasgowu.
Bolje vam ne morem pokazati, kako so takrat živeli.
- Ste pripravljeni? - Pojdiva.
Prav.
Na območju, ki je dvakrat manjše od Coney Islanda,
se je gnetlo 60.000 ljudi. Življenjske razmere v Gorbalsu
so bile menda med najslabšimi v Evropi.
Prišla sva.
To je bilo srce stanovanja. Kuhinja.
- Tu se je vse dogajalo. - Vau.
- Večnamenski prostor. - Vau.
Za to mizo so kuhali in jedli.
Morda ste v kotu nekaj opazili.
- Postelja je. - Ja.
Kotiček za posteljo. Ljudje so tu tudi spali.
Kuhinjo so bili primorani uporabljati kot spalnico.
Družine so bile velike.
Pod posteljo so hranili kad. Izvlekli so jo in napolnili z vodo za otroke.
Ojej.
Vaša mama in njeni sorojenci so se kopali enkrat na teden.
Če ste imeli srečo, ste šli vanjo prvi. Če pa smolo, zadnji. V isto vodo.
To je popis prebivalstva iz l. 1921. Vaši prastari starši so že umrli,
so pa tu vaši stari starši, Louie in Flora.
Ter osem otrok in najemnik v istem številu sob, ki pa niso bile tako lepe kot ta.
- Manj lepe kot ta. - Ja.
Ko so se vaši predniki preselili sem, so bila tu skupna stranišča.
Stranišče so delili s 25 ali 30 drugimi ljudmi.
- Zunaj? - Ja. In ni nujno, da je imelo vrata.
- Tega nikoli ni omenila. - Ja.
Želim si, da bi povedala,
kako je shajalo enajst ljudi skupaj v takem prostoru.
Teh podrobnosti ni omenjala.
To je spalnica. Žimnica je iz konjske žime.
Odeja pa iz slame.
Postelja verjetno ni bila udobna, je pa bila topla.
Bila je zelo zabavna. Njen smeh je bil nalezljiv.
Uživala je...
Rada je imela življenje in vedno na vse gledala s svetle plati.
Enajst ljudi v dveh spalnicah?
- Pa se ni pritoževala. - Ja.
To je najboljši približek doma, v katerem je odraščala moja mama.
Toda Michael me pelje nekam, kjer je tudi dejansko bila.
- Kdaj ste bili nazadnje v sinagogi? - Že kar dolgo ne. Ja.
Sinagoga v Garnethillu.
- Sinagog v Kanadi ne poznam. - V tako stari še nisem bil.
To so zgradili leta 1879.
To je prva sinagoga na Škotskem. Gorbals je kakšna dva kilometra stran.
Čisto mogoče je, da je bila mamina družina
- kdaj tu za kakšen poseben dogodek. - Ja.
Za poroko, bar micva ali kaj takega.
Takrat je bila stara med sedem in deset let.
Težko si jo predstavljam kot otroka, vendar...
Tu sem sto let pozneje, pa sem vseeno raznežen.
- Pogosto mislite nanjo? - Vsak dan. Nanjo in na očeta.
Vsak dan napoči trenutek, ko preprosto...
Pomislim nanju.
To sem mami dolžan. Videti, kje se je vse začelo.
Nikoli nisem čutil povezanosti s krajem, iz katerega je moja družina.
Z njim so me povezovale le zgodbe.
Vesel sem, da sem prišel. Vesel sem, da sem tu.
In vesel sem, da se spet povezujemo.
Moj zadnji dan na Škotskem.
Vem, da mi bo to, kar sem izvedel o maminem otroštvu v Glasgowu,
še dolgo odzvanjalo v spominu.
Toda če hočem skleniti zgodbo svoje družine, moram obiskati še en kraj.
Odkril sem zadnji dom dveh najpogumnejših ljudi, ki jih ne bom nikoli spoznal.
Mojih prastarih staršev, Samuela in Nellie.
"V ljubeč spomin na našo drago mamo Nellie Kudlatz.
Umrla je januarja 1921."
In moj praded. Si lahko mislite?
Glava družine.
Bolj se družinskega drevesa ne bi mogel dotakniti.
Se približati koreninam.
Iskala sta boljše življenje.
Iz malega sta ustvarila veliko.
Med mujenjem na Škotskem sem se približal svojemu klanu.
Presenečen sem, kako domače se počutim.
To je moj mali severni Ontario.
Za mano se boči mavrica.
Lepo, kajne?
Škotska zdaj v mojem duhu tvori celoten lok.
Pne se od razkošnega Candacraiga
do Gorbalsa.
Vesel sem, da mi je uspelo navezati stik.
S prihodom sem.
Na novo odkrito dediščino bom pred odhodom lahko proslavil.
Povabili so me na staromodno škotsko zabavo.
A če hočem dvigniti kozarec kot pravi Škot,
moram pijačo v njem najprej vzljubiti.
Moj ded
je vsak petek popil kozarček viskija.
Viskija nikoli nisem maral, sem pa pivce viskija vedno občudoval.
Pogled na viski z ledom me navdušuje že od nekdaj,
ampak piti ga nisem mogel.
Počastiti hočem dedov spomin in biti bolj frajerski.
V krajevni destilarni se bom dobil s poznavalcem viskija Garyjem.
Pozdravljeni.
- Dobrodošli v destilarni Loch Lomond. - Hvala za vabilo. Tu se torej vse dogaja.
Ja. Čarovnija viskija.
Mejduš, koliko sodov.
Približno pol milijona jih je.
Škotski viski lahko varijo samo na Škotskem,
vendar večino sodov dobivajo iz ZDA.
V njih je bil prej burbon, koruzni viski.
Zakaj so ti sodi tako pomembni
za nastanek viskija?
Okrepijo njegov okus in barvo.
Iz destilatorja v sod priteče brezbarvno žganje.
Tisto čudovito zlato, karamelno, jantarno barvo mu da sod.
To je naše skladišče. V njem je prostora za 8000 sodov.
Preden bova pokusila viski, bova pokusila pravkar narejeno žganje.
To pride iz destilatorja.
Tekočina je brezbarvna. Barvo dobi v sodu.
Zavrtite jo po kozarcu, tega pa dvignite k nosu.
- Vonj ima... - Oprostite.
Omeniti bi moral, da vsebuje 63 % alkohola, zato...
- To sem hotel reči. - Ja.
Očistilo mi je sinuse.
Kot razkužilo.
Vseh 63 odstotkov se čuti.
Torej...
Gary, samo trenutek.
Ojej.
Razžrlo mi je žrelo.
- Grozno je bilo. - Zdaj pa pokusiva viski.
Ampak očitno se zgodi nekakšna alkimija,
ko se to letalsko gorivo stara v starem sodu.
Ta viski se je 18 let staral v nekdanjem sodu za burbon.
Takoj se vidi razlika v barvi. Dal jo je les.
- Upam, da boste začutili sadno noto. - Lepše diši.
- Zmehčal se je. - Ja.
Boste pokusili?
Na vaš kilt, kot pravijo.
- Čudovit je. - Res je zelo okusna pijača.
- Skoraj spominja na dušeno jabolko. - Jaz pa sem skoraj opit.
Boljši je bil, kot sem mislil.
Bil sem presenečen.
- Ste zaznali kakšen okus? - Ne.
Vrnil sem se v grad, na zabavo pred nadaljevanjem potovanja.
Končno sem pripravljen ponosno nositi svoj košer kilt.
- Opa. - Glej, glej.
- Vam je udobno?
Ja, zelo.
Moj karo.
Nocoj je na jedilniku najboljše, kar ponuja Škotska.
Dober viski... Pa dajmo. Na zdravje.
Zdaj ga znam ceniti.
Haggis, škotska narodna jed...
Precej dober.
Na njegov okus se bom morda privajal nekoliko dlje.
In malo škotske zabave.
Ko sem odraščal, nisem čutil škotskih korenin.
Toda v zadnjih dneh so se nekako razrasle v meni
in me povezale z mamino stranjo družine.
To me je prijetno presenetilo.
Moja mama in njeni domači so enako razmišljali.
Radi so se zabavali.
In tako dobro razpoloženi so bili tudi vsi, ki sem jih spoznal.
Upal sem, da bo potovanje po Evropi prineslo dogodivščine,
nisem pa mislil, da mi bo spremenilo pogled na življenje.
Ob prihodu na Škotsko sem se počutil kot tujec,
odhajam pa z zavedanjem, da je ta dežela del tega, kdor sem.
Mama bi bila ponosna.
Bravo, Eugene.
Dobro.
To pa je telovadba.
Na srečo imam klimatsko hlajenje.
Prihodnjič...
Ustavil se bom v najbolj obiskani državi na svetu.
Poljubiva se po francosko. V Franciji ste.
Z vso hitrostjo naprej!
Tipično francosko: avto, narejen za dva kmeta in vrečo krompirja.
Kot eden od Backstreet Boysov sem.
To se mi ne zdi pametno. Ne marajo me.
Vsak dan se veselim življenja.
Odlično!
- Vidite? - Ja.
Levo.
Zamuja. Navadno ne čakam na moške.
Prevedla Polona Mertelj