Att resa är att leva, sägs det.
Ja, kanske det. Om inte flygplatsen suger livet ur en först.
Vilket annat ställe kommer man två timmar för tidigt till...
...bara för att komma farligt nära att komma två timmar för sent?
Trots det gjorde fjolårets resor mig gott.
De vidgade mina vyer.
I viss mån.
Därför beger jag mig ut på ett måste för alla respektabla världsresenärer.
Dags för Europa.
Var är vi egentligen?
Jag ska ut på kontinenten.
Från nordligaste norr till sydligaste södern.
Jag lämnar turiststråken för att upptäcka hemliga smultronställen...
Har ni sett?
...och anamma min nya äventyrslystnad.
Titta! Inga händer!
Här är de ju! I, vad heter det, fören?
Jag ska träna mina smaklökar...
Jösses, vad smarrigt!
Druvorna är redo.
...och försöka leva som lokalbefolkningen.
Välkommen till byn.
Det här är vansinne.
Kom ihåg vem som räddade ditt liv!
Jag packar min oro djupt nere i resväskan...
Nu kommer de.
Man vet aldrig vad kroppen gör när man får panik.
Jag har inte gjort nåt liknande sen jag var liten.
...och jag tänker säga tre ord jag aldrig sagt tidigare.
Klar för start.
Om Sverige lärde mig mer om mygg än jag nånsin velat veta...
...så hoppas jag att nästa stopp på min europeiska resa
kan lära mig ännu mer om mig själv.
Skottland är mitt moderland, eller snarare min moders land.
Min mamma är från Skottland, och hon bodde här tills hon var 13.
Det är första gången jag är här.
SKOTTLAND
Det är inte bara min släkt som har en nära koppling till Skottland.
En släkt som ständigt återvänder hit är släkten Windsor.
Brittiska kungahuset.
Från drottning Viktoria till Elizabeth II, och nu Eugene I.
Tack ska du ha.
Bättre sent än aldrig, sägs det. Som 76-åring är jag levande bevis på det,
då jag har rest 1 500 km från Sverige
till norra Storbritannien för att komma i kontakt med mina rötter i Skottland.
SKOTSKA HÖGLÄNDERNA
Min resa mot självinsikt börjar på platsen där drottning Elizabeth
valde att ägna sina sista dagar.
Högländerna.
Jag kan förstå varför de valde att komma bort här.
Det är fint här.
Och vidsträckt.
Högländerna är hem åt 25 000 kvadratkilometer natursköna,
om än karga, landskap.
Var är vi egentligen?
Om jag ska tälta i Skottland, så är det här kanske sista avsnittet.
Min mamma växte upp i Glasgow.
Det fanns nog en skillnad i livsstil mellan min mors Skottland
och Windsors Skottland.
Jag planerar en pilgrimsresa tillbaka till Glasgow,
men här uppe i Highlands ska jag bo i en lya som till synes...
...och till höres är värdig en kung.
Välkommen till Skottland. Jag heter Lynne, och jag är Candacraig Houses ägare.
Man tackar. Det kan man kalla välkomnande.
- Ska vi gå in? - Gärna för mig.
Candacraig är en exklusiv herrgård med anor sedan 1600-talet,
vilket gör den cirka 200 år äldre än Kanada.
Men idag kan den här kåken med 12 sovrum bli din för en struntsumma,
om man kan kalla 12 000 dollar per natt en struntsumma.
Stiligt.
Huset är faktiskt ritat av samma arkitekt som Balmoral Castle,
där kungafamiljen bor.
- Hur nära är vi Balmoral Castle? - Runt en halvtimme.
Wow, så de är bokstavligen grannar?
- Ja. - Och de har varit här?
- Ja. - Okej.
Det nuvarande kungaparet har varit gäster här.
När man redan äger ett slott, vill man säkert snoka runt i alla andras.
- In hit? - Ja.
Men det är inte bara kungligheter som trivs här.
Vår matsal.
Nu vet man att man är i Skottland.
Många av dina kollegor i Hollywood har varit här genom åren.
- Okej. Skvallra. - Steve Martin.
Robin Williams.
Sean Connery.
- Verkligen? - Så du är i gott sällskap.
Mina herrar, svaret är enkelt.
Sean Connery. Han har varit här inne.
Skotskrutigt har man sett på kiltar.
Jag har aldrig sett det på väggarna, i taket eller på lampskärmarna.
Rutigt värre.
Men rutor i överflöd är inte det enda som står på schemat.
Jag ska träffa Michael, en skotsk expert på judisk släktforskning...
- Trevligt. - Trevligt att träffas.
...som har grävt i min mamma Rebecca "Betty" Kudlatz släkt.
Det är lite nervöst.
Man vill inte hitta nåt skamligt.
"Dina gammelmorföräldrar var mördare och tjuvar,
som tyvärr plundrade runt en del."
"Säger du det?
Jaså? Okej."
Till att börja med har vi ett utökat släktträd.
Det här är dina gammelmorföräldrar: Samuel och Nellie.
Jag har aldrig sett de här bilderna förr.
De är dina morföräldrars föräldrar.
De kom från en liten stad, Nasielsk,
som ligger 40–50 km nordnordväst om Warszawa.
Och 1891 kom familjen till Glasgow.
- Vad hette... - Nasielsk.
Pratade din mor nånsin om varför de flyttade till Glasgow
och senare till Kanada?
Vid sekelskiftet flyttade många till Amerika, eller hur?
Men jag vet inte varför de valde just Skottland. Vet du?
På den tiden var det sällsynt
för båtar att segla från kontinenten till Nordamerika.
Det var dyrt, och folk var fattiga.
Så de flesta gjorde två etapper för att betala för resan.
Så de kom till Glasgow, som måste ha kommit som en chock,
för de flyttade till Gorbals, som var ett fattigt område.
- Okej. - Men de bodde kvar där i 30 år.
Här är ett foto av familjen. Din mor är en av de minsta.
- Är det hon? - Jag tror det.
Det är mamma.
Jisses.
Jag är stolt över att ha släktingar som ville ge sin familj ett bättre liv.
Tänker man på allt de måste ha gått igenom...
Det var hårda bud.
Om min mamma hade stannat i Skottland...
Jag vet inte vem ni hade intervjuat då.
Jag skulle inte ha stått här, för hon träffade min pappa i Kanada.
Det är svindlande att fundera på dessa ödesögonblick i livet.
Och medan jag aldrig har satt fot i detta fagra land,
så har det format min mors barndom.
Nu när jag äntligen är här tänker jag supa in allt.
Så jag har accepterat en inbjudan av en i grannskapet
till något som lär vara en folksport man inte får missa.
- Robert! - Hej! Trevligt att träffas.
Det kan väl ändå inte vara värre än att jaga älg i Sverige?
Eller kan det?
- Vad gör vi och vart ska vi? - Vi ska göra nåt traditionellt.
Vi ska ner till floden Dee i Royal Deeside för att fiska lite lax.
Laxfiske.
Okej...
Varför är laxfiske så populärt i Skottland?
För att vi har fina floder med fantastisk lax.
Det är en energisk fisk.
När de är pyttesmå följer de sötvattenfloden.
Sen simmar de tvärs över Atlanten,
och sen vänder de om och simmar tillbaka till floden de kom ifrån.
Den kommer för att yngla av sig, inte för att bli fångad.
Laxens resa tillbaka till Skottland låter mer farofylld än min,
men dessa högt värderade fiskar lockar fiskare från hela världen.
Att fånga en är inte lika lätt som man tror,
så Robert har bett om experthjälp.
- John. - Eugene.
- Angenämt. - Trevligt.
- Välkommen. - Tack. Det är kul att vara här.
John är en "gillie", ett gaeliskt ord för medhjälpare.
Man kan kalla honom en höglandsguide.
Det finns inget han inte vet om fiske. Förutom hur dålig jag är på det.
Men det blir han snart varse om.
Jag har lite kläder här åt dig.
Försök bara att inte förnärma gillien.
Då spänner vi fast, gossar.
Jag tänker vara en duktig elev.
Jag ska vara entusiastisk. Jag vill inte förstöra hans dag.
Du är klädd som sig bör.
Jag tänkte lära dig ett switchkast.
Runt.
Den andra delen av kastet är att lyfta en bricka med drinkar.
Med whisky – min whisky. Nåde dig om du spiller den.
Om John tror att jag ska klara det, så har han nog redan länsat barskåpet.
Då så. Lätt som en plätt.
Det är väl bara att ge det ett försök?
Snurra den.
- Såja. - Ser man på. Bravo.
- Snyggt. - Bra.
Igen.
Perfekt.
- En till fullträff. - Utmärkt.
- Hur såg det ut? - Nu måste vi bara få napp.
Det här skulle kunna bli min nya hobby. Sluta med golfen, börja med laxfiske.
Jag fattar varför vissa tycker att det är så avslappnande,
för det är väldigt fint här ute.
Hur går det för er?
Inget än. Vad tycker du om upplevelsen?
Det här är nog snart min favoritsport.
Du ser lycklig ut.
Kungafamiljen gillar också att fiska här.
Floden flyter rakt genom deras ägor.
Jag hoppas att de har bättre fiskelycka,
för efter en timme i vattnet har jag fortfarande inte fått napp.
Har du fått nåt?
Inte än, men jag tror att det har varit nära några gånger.
Ska vi ta kväll?
- Okej. Det kan vi göra. - Okej.
Laxen nappade inte på kroken,
men att dränka sorgen verkar vara en del av upplevelsen.
Ska du ha dig en stänkare?
Dags för min första vätskekontroll.
Jag gillar inte whisky.
Det går inte ner så lätt, men killarna jag fiskade med
var så underbart skotska.
Den sortens killar som säger: "Lyckad fisk på dig!" Du vet?
Det var en trevlig eftermiddag.
Finns det ett bättre sätt att avrunda dan än att göra som en tidigare gäst,
sir Sean Connery, och beställa en vodka martini?
Jag gillar redan Skottland, och det är bara dag ett.
Det finns en viss charm.
Min mamma och den sidan av släkten är bara...
De dominerar mina tankar.
Jag trodde aldrig att det skulle påverka mig så här.
Imorgon är jag fast besluten att upptäcka mer om min släkt.
Bara inte säckpiporna börjar tjuta för tidigt.
Efter att ha sovit som en prins
börjar jag trivas med att vara herre över mitt eget slott.
Är det inte vackert?
Men idag lämnar jag högländerna
och beger mig mot Glasgow för att lära mig om min mors barndom.
Mamma berättade bara historier om familjen.
Hon pratade aldrig mycket om Gorbals, så det här ser jag fram emot.
Det är över 150 km till Glasgow,
och jag blev tipsad om ett stopp på vägen man inte får missa –
en av få hantverkare som fortfarande gör allt för hand.
Jag har 50 procent rätt att bära kilt, för halva min familj var från Skottland.
På sammankomster tog de på sig kilten och bara hade kul.
Många skratt.
Och om de kan göra det utan några kallingar,
så är det här en tradition jag är skyldig att utforska – nervöst.
- Hej, Eugene. - Du måste vara Bill.
Det har du rätt i.
Hemligheten bakom en kilt är mönstret, och det finns över 9 000 nedtecknade,
varav hälften symboliserar olika familjer eller klaner.
Jag vet inte om min släkt har ett mönster.
Jag minns inte att nån skulle ha pratat om ett visst mönster.
Okej.
Vi ska försöka hitta nåt som känns du, för att göra det mer personligt.
Jag jobbar som komiker.
Finns det ett komedimönster?
Beror på hur komiskt du vill ha det.
Vad sägs om den här?
Det kallas för koschermönstret, och det är ett judiskt mönster.
Det låter ju väldigt passande.
Okej. Nu måste jag ta några... speciella mått.
- Vad menar du? - Jag behöver din midja, rumpa och längd.
Jaha, okej.
Jag behöver toppen av höftbenet till mitten av knäet.
Tydligen har Bill gjort fler kiltar än jag har ätit bagels.
Fast jag hade ätit färre om jag hade vetat att han skulle ta mina mått idag.
- Tänk på att jag just käkade lunch. - Okej. Sådär ja.
97 centimeter.
- Jag kan inte metersystemet. - Det är runt 38 tum.
Det är inte 38. Jag har inte 38.
Jag har trettio... fyra.
Måttbandet ljuger inte.
Jag är nog i trygga händer med Bill.
Jag säger inte storleken här nere.
- Jag håller det för mig själv. - Okej.
Detaljerna i hans arbete är intrikata.
Sådär ja.
- Hur stort det nu är. - Enormt.
Tack för den!
Jag sydde i en knapp en gång, och det var utmattande.
Får man bjuda på en styrketår?
Jag kan inte påstå att jag brukar dricka whisky.
Hoppsan Kerstin!
Det räcker så.
Skål för dig, Bill.
- Och för dig. - Skål för dig och ditt hantverk.
För din hälsa.
Två pinnar whisky på ett dygn, men jag är fortfarande tveksam.
Om jag inte sätter igång så får du aldrig nån kilt.
Men för mig kommer en kilt alltid att kännas som en maskeraddräkt
om jag inte lyckas förstå mina skotska rötter bättre.
Finns det nåt som avslöjar att jag ogärna reser, så är det att jag först nu,
hundra år efter att min mamma flyttade, äntligen besöker Glasgow...
...staden hon föddes i.
Det här känns så långt ifrån högländerna man kan komma.
Det ser verkligen ut som en arbetarstad.
Och jag är glad att jag är här.
När mina gammelmorföräldrar kom hit från Polen
slog de sig ner med tusentals andra immigranter
i Gorbals, ett bostadsområde på River Clydes södra strand.
Det här är Gorbals.
Här har vi det. Det är en märklig känsla.
Jag har haft många sådana i mitt liv, men det här är en bra märklig känsla.
Huset min mamma bodde i tills hon var 13 revs när området byggdes om.
Men släktforskaren Michael har erbjudit sig att visa mig runt
i en tidskapsel som finns kvar.
Tiden har stått stilla här.
Det ser fortfarande ut som ett vanligt hus i Glasgow tidigt 1900-tal.
Det är det närmsta vi kan komma hur folk levde då.
- Känner du dig redo? - Vi tar oss en titt.
Med 60 000 invånare inklämda på ett område
stort som halva Coney Island var förhållandena i Gorbals
bland de värsta i Europa.
Då var vi framme.
Det här var lägenhetens hjärta – köket.
Det var här det hände. Ett universalrum.
De lagade mat och åt runt det här bordet.
Och du kanske märkte nåt där i hörnet?
- Sängen. - Ja.
Det är en sovalkov. Folk sov faktiskt här inne.
Man hade inte råd att inte använda köket som sovrum.
Inte med en stor familj.
Under sängen kunde det finnas ett badkar,
- som man drog fram och fyllde åt barnen. - Kära hjärtanes.
Din mamma och hennes syskon badade förmodligen en gång i veckan.
Hade man tur fick man bada först,
hade man otur fick man bada sist i samma vatten.
Det här är från 1921 års folkräkning.
Dina gammelmorföräldrar hade redan gått bort,
men vi har dina morföräldrar, Louie och Flora,
åtta barn och en inneboende i lika många rum som här,
- men inte lika fint. - Inte lika fin lägenhet?
När din släkt flyttade hit fanns det delade toaletter,
så de kunde dela toalett med 25–30 andra.
- Utomhus? - Utomhus.
Kanske med en dörr, kanske inte.
Hon har nog glömt att nämna det.
Jag önskar att jag hade frågat om
hur elva personer faktiskt levde.
Hon pratade aldrig om sådana detaljer.
Här har vi sovrummet.
Madrassen är gjord av tagel,
och den är fylld med halm.
Jag vet inte hur bekväm sängen var, men den var nog varm.
Hon var rolig. Hon hade ett härligt skratt.
Och hon njöt bara...
Hon njöt av livet och såg alltid det positiva.
Elva pers i en tvåa?
Ändå klagade hon aldrig.
Det här må vara det närmsta jag kommer till hemmet min mamma växte upp i,
men Michael vill ta mig till en plats där jag kan gå i hennes riktiga fotspår.
- När gick du senast i synagogan? - Det var ett tag sen.
Garnethills synagoga.
Jag vet inte hur den står sig mot Kanadas.
Jag har nog aldrig varit i en så gammal synagoga.
Synagogan byggdes 1879.
Det var den första ändamålsenliga synagogan i Skottland,
och Gorbals är två kilometer bort.
Så jag antar att det är möjligt att min mammas familj
var här vid högtidliga tillfällen?
De har garanterat varit här på bröllop eller bar mitzva.
Hon hade varit sju, åtta, nio, tio.
Jag har svårt att föreställa mig henne som liten, men...
...att faktiskt vara här hundra år senare... Jag känner nåt som rycker.
- Tänker du ofta på henne? - Varje dag. Ja.
Mamma och pappa.
Det är alltid nån gång om dagen som de bara...
...dyker upp.
Det känns som jag är skyldig min mamma att se var allt började.
Jag har aldrig egentligen känt ett band till platsen min släkt kommer ifrån.
Jag kände det bara genom historier.
Så jag är glad att jag kom. Jag är glad att jag är här.
Och jag är glad över att återskapa de banden.
Medan min sista dag i Skottland gryr,
känner jag mig säker på att det jag lärt mig om min mors barndom
kommer att leva länge i mitt minne.
Innan jag kan avsluta min släkthistoria vill jag göra ett sista stopp.
Jag har hittat den sista viloplatsen
för två av de modigaste människorna jag aldrig kommer känna.
Mina gammelmorföräldrar Samuel och Nellie.
"Till minne av vår älskade mor Nellie Kudlatz.
Död januari 1921."
Och min gammelmorfar.
Där ser man.
Patriarken.
Det är så nära man kan komma att vidröra sitt släktträd.
Att komma till trädets rötter.
De sökte ett bättre liv.
De gjorde mycket med det lilla de hade.
Min tid i Skottland har fört mig närmare min klan...
...och det är förvånande hur hemmastadd jag känner mig.
Lite som norra Ontario för mig.
Nu har vi en regnbåge som tittar fram bakom mig.
Är den inte fin?
Nu när jag tänker på Skottland går hjärnan från den ena ytterligheten till den andra.
Från Candacraig, som är det förnämsta stället man kan bo,
till Gorbals.
Och det är ett band som jag är glad att jag kunde knyta genom att komma hit.
Innan jag åker vill jag fira mitt nya kulturarv.
Ikväll har jag blivit inbjuden till en gammal hederlig skotsk fest.
Men om jag vill höja en skål som en äkta skotte,
finns det en familjefavorit jag måste få smak för först.
Min morfar brukade
ta sig ett litet glas whisky varje fredag.
Jag har aldrig gillat whisky, men jag beundrar dem som gör det.
Det är nåt coolt med en whisky med iskuber,
men det har aldrig varit min grej.
Så för att hedra minnet av min morfar, och se lite coolare ut,
beger jag mig till ett destilleri för att träffa whiskyexperten Gary.
Trevligt att träffas.
- Välkommen till Loch Lomond Distillery. - Tack.
- Så det är här allt händer? - Jajamän. Whiskymagin.
Gudars skymning, vad många fat.
Vi har runt en halv miljon tunnor i våra lager.
Okej.
"Scotch whisky" får bara tillverkas i Skottland,
men de flesta av tunnorna här kommer faktiskt från USA,
där de en gång i tiden innehöll bourbon.
Vad är det med tunnorna som är så viktigt
för själva whiskyframställningen?
De ger whiskyn mer smak, men också färg.
När spriten har destillerats är den genomskinlig,
men väl i fatet får den sin gyllenbruna bärnstensfärg.
Den kommer från fatet.
Välkommen till lagret. Här kan vi lagra upp till 8 000 tunnor.
Innan vi kan smaka den färdiga whiskyn ska vi smaka den nya spriten.
Det är den destillerade spriten.
Det är en klar vätska, för all färg kommer från faten.
Du kan snurra på glaset.
Lukta på den.
- Den luktar... - Förlåt.
Jag borde ha nämnt att den är 63-procentig, så...
Jag kände det.
Det där rensade bihålorna ordentligt. Det där var...
Jag skulle inte kalla det en frisk doft.
Man känner att det är 63 procent.
Så...
Ge mig en sekund.
Hoppsan.
Det där brände bort några hudlager i matstrupen.
Det var hårt.
Ska vi gå vidare till whiskyn?
Men tydligen uppstår nån sorts alkemi
när raketbränslet får lagras på gamla fat.
Den här är 18 år. Den har legat i ett bourbonfat.
Man kan genast se hur färgen skiljer sig, och den kommer från träet.
- Du borde få mer fruktkaraktär nu. - Den doftar bättre.
- Den har fått mogna. - Okej.
Du kan smaka.
Skål för att vara snål, som de säger här.
- Underbart. - Det här är faktiskt
- en väldigt god dryck. - Toppen.
Den smakar lite halvt äppelkompott.
Jag börjar bli lite halvfull.
Det var godare än jag trodde.
Jag blev lite förvånad.
Känner du några toner?
Nä.
På slottet är det nu dags att fira innan min resa fortsätter.
Och jag känner mig äntligen redo att bära min koscherkilt.
Ser man på.
- Är du bekväm i den? - Ja, väldigt.
Mitt eget mönster, va?
Ikväll bjuds vi på det bästa som Skottland har att erbjuda.
God whisky...
Skål.
...som jag nu faktiskt kan uppskatta.
Haggis, Skottlands nationalrätt...
Jättegott.
...som jag kan behöva mer tid att vänja mig vid.
Och lite traditionell dans.
När jag växte upp kände jag mig inte vidare skotsk,
men på något sätt har det smugit sig in i mig på några dagar,
det där bandet till min mors sida av släkten.
Det var en positiv överraskning.
Det finns en attityd som min mamma och hennes släkt hade.
De var levnadsglada.
Alla jag träffat här har återspeglat denna uppsluppna vänlighet.
Jag hoppades på några äventyr på min europeiska resa,
men något jag inte förväntade mig var ett nytt perspektiv på livet.
Jag kom till Skottland som en främling,
men jag lämnar landet med vetskapen om att det är en del av den jag är.
Jag tror att min mamma hade varit stolt.
Bravo, Eugene.
Bra.
Det kallar jag träning!
Tur att man har AC.
I nästa avsnitt...
Min europeiska resa tar mig till världens mest besökta land.
Kyss mig på franskt vis. Du är ju i Frankrike.
Full fart framåt!
Man vet att man är i Frankrike när bilen rymmer två bönder och en säck potatis.
Jag känner mig som en i Backstreet Boys.
Det där är nog inte smart.
Jag tror inte de gillar mig.
Jag försöker ha joie de vivre varje dag.
Det var inte illa.
Såg du?
Vänster!
Han är sen. Jag brukar inte vänta på karlar.
Undertexter: Borgir Ahlström