Кажуть, подорожі – це життя.
Можливо. Якщо цілий день в аеропорту не висмокче з тебе всі життєві соки.
Де ще вас попросять приїхати на дві години раніше,
щоб ви потім жахливо ризикували на дві години запізнитися?
Та все ж я думаю, що торішні подорожі були для мене корисні.
Схоже, вони розширили мій кругозір.
Трохи.
Тому тепер я вирушаю туди, де мусить побувати
кожен порядний мандрівник.
У подорож по Європі.
А де ми взагалі?
Обʼїду весь континент...
з крайньої півночі до крайнього півдня.
Я зійду з битого шляху і знайду справжні приховані перлини...
Ти знімаєш?
...і дам волю новонародженому потягу до пригод.
Глянь на мене. Без рук.
Ось вони. А що це, ніс?
Навчатиму свої смакові рецептори...
Нереальна смакота.
Виноград готовий.
...і спробую жити як місцевий.
Вітаю в моєму селі.
Здуріти можна.
Я врятував тобі життя. Запамʼятай мене.
Я пакую всі тривоги у валізу...
Ось вони.
Ми не знаємо, на що здатне тіло в стані невимовного жаху.
З дитинства нічого подібного не робив.
...і я от-от вимовлю три слова, яких ніколи не казав.
До зльоту готовий.
МАНДРУЄМО НЕОХОЧЕ З ЮДЖИНОМ ЛЕВІ
ЄВРОПА
У Швеції я дізнався більш ніж достатньо про комарів...
і надіюся, що під час наступної зупинки в мандрах по Європі
дізнаюся ще більше – про себе самого.
Шотландія – це моя батьківщина. Точніше, батьківщина моєї матері.
Мама народилася в Шотландії і жила тут до 13 років.
А я приїхав сюди вперше.
ШОТЛАНДІЯ
Не лише моя сімʼя має тісні звʼязки з Шотландією.
Є одна родина, що повертається сюди знову і знову. Це Віндзори.
Британські монархи.
Королева Вікторія, Єлизавета ІІ, а тепер – Юджин І.
Дуже вам дякую.
Кажуть, краще пізно, ніж ніколи. А я у свої 76 – ходячий доказ,
бо я проїхав майже півтори тисячі кілометрів зі Швеції
до півночі Британії, задля доторку до сімейного дерева у милій Шотландії.
ПІВНІЧНЕ НАГІР'Я ШОТЛАНДІЯ
Моя самопізнавальна подорож почнеться там, де покійна королева Єлизавета
вирішила провести останні дні.
На Північному нагір'ї.
Я трохи розумію, чому вони люблять сюди тікати.
Тут гарні краєвиди.
І широчезні простори.
Нагір'я – це приблизно 26 000 квадратних кілометрів приголомшливих,
хоч і трохи нерівних пейзажів.
А де ми взагалі?
Якщо я поселюся в наметі в Шотландії, це буде останній випуск програми.
Мама виросла в Ґлазґо.
Я думаю, що була різниця в стилях життя
між маминою Шотландією
і Шотландією Віндзорів.
Згодом я планую паломництво в Ґлазґо,
але тут, на Нагір'ї, мене чекає житло, яке зовні...
і за звучанням гідне короля.
Ласкаво просимо в Шотландію. Я Лінн, власниця Кандакрейґ-Гаузу.
Дякую. Оце я розумію привітання гостей.
Подивитеся інтерʼєр?
- Залюбки. - Добре.
Так.
Кандакрейґ – розкішний маєток на Нагірʼї,
історія якого сягає 17-го століття,
тобто він років на двісті старший за Канаду.
Але сьогодні будинок і його 12 спалень можуть бути ваші за вигідною ціною,
якщо вигідна ціна для вас починається від 12 000 доларів за ніч.
Яка краса.
Цей будинок проєктував той самий архітектор, що й замок Балморал,
дім королівської сімʼї.
- А далеко звідси замок Балморал? - Близько, за пів години.
Ого, то вони буквально – ваші сусіди.
- Безперечно. - І вони тут були?
- Були. - Добре.
Нинішні король і королева гостювали у нас.
Коли ти вже володієш замком,
тобі кортить пороздивлятись, як там у чужих.
- Сюди? - Так.
Але тут подобається бувати не лише монархам.
Це наша їдальня.
Точно знаєш, що ти в Шотландії.
За ці роки тут побувало багато ваших колег з Голлівуду.
- Так. Хто тут був? - Стів Мартін.
Робін Вільямс.
Шон Коннері.
- Он як? - Ви в чудовому товаристві.
Джентльмени, відповідь проста.
Шон Коннері сидів на котромусь із цих стільців.
Тартан, ми його бачимо на кілтах.
На стінах, стелі й абажурах я цього орнаменту ніколи не бачив.
Тартан-сіті.
Але надлишок тартану – не єдине, про що я думаю.
Я домовився про зустріч з Майклом, місцевим знавцем єврейської генеалогії...
- Дуже приємно. - Вітаю. Взаємно.
...який веде розкопки родинної історії моєї мами, Ребекки «Бетті» Кудлац.
КУДЛАЦ: РОЗШИРЕНЕ ГЕНЕАЛОГІЧНЕ ДЕРЕВО
Слухайте, це трохи страшно.
Нікому не хочеться накопати якусь ганебну інформацію.
«Ваші предки були вбивці й злодії,
на жаль, вони всіх грабували й розоряли».
«Серйозно?
Серйозно? Ну таке».
По-перше, у нас є розширене генеалогічне дерево.
Це ваші прадід й прабабця,
Самуель і Неллі.
Я вперше бачу ці фотографії.
Це батьки Луїса, вашого діда.
Вони з містечка Насельськ,
це за 40–48 кілометрів на північ, північний захід від Варшави.
У Ґлазґо сімʼя переїхала 1891 року.
- Як зветься те... - Насельськ.
Насельськ.
А мама ніколи не казала, чому вони переїхали в Ґлазґо
і потім подалися в Канаду?
Ну, люди на зламі століть були схильні переїжджати в Америку, правда?
Так.
А от чому вони обрали Шотландію, я не знаю. А ви знаєте?
У ті часи вкрай рідко вдавалося
потрапити на судно, яке пливло з Європи аж до Північної Америки.
То було дуже дорого, а ці сімʼї були дуже бідні.
Тому більшість родин переїжджали у два етапи...
- Точно. Зрозуміло. - ...щоб оплатити поїздку.
Вони приїхали в Ґлазґо і, мабуть, були трохи шоковані,
бо вони потрапили в Ґорбалз, у ті часи – бідняцький район.
- Ясно. - І лишилися там на 30 років.
Так.
А ось фотографія всієї сімʼї.
Думаю, ваша мама – одна з найменших дітей.
- Це вона? - Думаю, що так.
Це моя мама.
Ой.
Взагалі-то я пишаюся тим, що в мене були родичі,
які прагнули для своєї сімʼї кращого життя.
І уявіть, що їм довелося пережити в ті часи.
Нелегкі випробування їм випали.
Авжеж, якби мама залишилася в Шотландії, я, ну...
не знаю, в кого б ви зараз брали коментар.
Мене б тут точно не було, бо з татом вона познайомилася в Канаді.
Такий подив бере, коли думаєш про ці поворотні моменти життя.
Хоч я в цій красивій країні вперше,
вона вплинула на дитинство моєї матері.
А тепер, коли я нарешті тут, хочу охопити абсолютно все.
Тому прийняв запрошення від місцевих
на національну забаву, яку, за їхніми словами, нізащо не можна пропустити.
- Роберт. - Вітаю. Радий вас бачити.
Хочеться вірити, що це буде не так тривожно,
як полювання на лосів у Швеції.
Чи саме так і буде?
Що робимо? Куди їдемо?
Сьогодні в нас гарне традиційне заняття.
Повеземо вас до річки Ді, у Роял-Дісайд,
будемо ловити лосося.
- Лосося ловити. - Так.
Добре.
Чому ловля лосося така популярна тут, у Шотландії?
Юджине, у нас дуже гарні річки, а в них плаває дивовижний лосось.
Це дуже енергійна риба.
Маленькі рибинки пливуть по прісних річках,
потім перепливають весь Атлантичний океан,
а тоді ця риба розвертається
і пливе назад, у ту річку, з якої випливла.
Риба вертається нереститися, а не ловитися.
Зворотна міграція лосося у Шотландію
видається значно небезпечнішою, ніж моя,
але ця цінна риба приваблює сюди рибалок з усього світу.
І спіймати рибину не так легко, як ви думаєте,
тому Роберт залучив до цієї справи фахівця.
- Джон. - Юджин.
- Дуже приємно. - Мені теж.
- Вітаємо в Роял-Дісайд. - Дякую.
Дуже цікаво.
Джон – «ґіллі». Ґельською мовою так називають супровідника.
Мабуть, на Нагір'ї це свого роду гід.
Він знає про риболовлю все на світі. Крім того, що я в ній – повний нуль.
Але скоро дізнається.
Ось вам добре спорядження.
Головне тепер – не образити «ґіллі».
Хлопці, підіймайте шлейки.
Я буду хорошим студентом. Я буду хорошим учнем.
Я буду справжнім ентузіастом. Не хочу зіпсувати йому день.
Це ж треба. Юджине, ви як рибалка.
Рух, який я покажу, називається «коло С».
Коло.
А друга частина закидання, наступний раунд, –
підняти тацю з чарками.
Це віскі, моє віскі. Глядіть, ні краплі не розлийте.
Якщо Джон думає, що я так зумію,
то він, мабуть, уже причастився в своєму мінібарі.
Так. Це ж просто.
Але найкращий вихід – просто спробувати.
Розмахніться.
- Отак. - Ти ба. Молодець.
- Чітко. - Добре.
Спробуйте ще раз.
Чудово.
- І знов молодець. - Супер.
Ну як?
Тепер залишається зловити лосося.
Добре.
Ану ж це моє нове захоплення?
Ну його, той гольф, буду ловити лосося.
Я розумію, чому людей це заняття розслабляє краще, ніж усе на світі,
бо тут, на річці, дуже красиво.
Ну як ви там?
Ми нічого не зловили.
А як ваші враження?
Тут накльовується мій новий улюблений вид спорту.
У вас щасливий вигляд.
Я чув, що монархи теж полюбляють тут рибалити.
Ця річка протікає прямо через їхній маєток.
Надіюся, їм щастить більше, ніж мені,
бо я вже годину стирчу у воді, а не спіймав поки що нічогісінько.
Юджине, клює чи ні?
Поки що ні, але мені здалося, що кілька разів підпливали.
То що, на сьогодні все?
- Добре. Згортаємося. - Добре.
Лосось зірвався з гачка,
але схоже на те, що втопити горе – невідʼємна частина вилазки.
Хочете ковточок?
Пора вперше хильнути міцного.
Я не любитель віскі.
Це міцний напій, але хлопці, з якими я рибалив,
вони обидва були прекрасні шотландці, розумієте?
Зібралися гуртом, і такі: «Ну, за рибу». Розумієте?
Чудовий був день.
А щоб кінець дня вийшов не менш вдалий, можна наслідувати колишнього гостя,
сера Шона Коннері, й замовити мартіні з горілкою.
Мені вже подобається Шотландія, а це ж тільки перший день минув.
У ній є свій шарм.
Моя мама та її родинна лінія – це просто...
весь час крутиться в голові.
Ніколи б не подумав, що мене це може так вразити.
Я рішуче настроєний завтра дізнатися більше про історію своєї сімʼї.
Хоч би ті волинки не завелися спозаранку.
По-королівськи виспавшись уночі,
я починаю входити в роль володаря власного замку.
Розкішна велич, правда?
Але сьогодні я залишаю Нагірʼя
і вирушаю до Ґлазґо, шукати нову інформацію про мамине дитинство.
Мама розповідала тільки родинні історії.
Про життя в Ґорбалзі майже не говорила, тому я зараз у радісному передчутті.
До Ґлазґо – майже 160 кілометрів,
і мені порадили дорогою заїхати туди, де обовʼязково треба побувати.
Один з небагатьох сучасних ремісників, який усе робить вручну.
Я наполовину заслужив право носити кілт,
бо за походженням – наполовину шотландець.
На сімейні свята шотландці надівають кілти
і просто відриваються на повну.
Багато сміються.
І якщо все це вони роблять без спіднього,
тоді я зобовʼязаний дослідити цю сімейну традицію. Полохливо.
- Добридень, Юджине. - Ви, мабуть, Білл.
Так, це я.
Ага.
Ключ до кілта – це тартан.
Існує понад девʼять тисяч зареєстрованих візерунків,
і майже половина символізує різні родини чи клани.
Я не знаю, чи є в моєї сімʼї свій...
- Так. - Тартан.
Не памʼятаю, щоб родичі говорили про якийсь особливий тартан.
Добре.
Спробуємо пошукати візерунок, який сподобається вам самому,
буде особистим.
Моя сфера діяльності – комедія.
А існує комедійний тартан?
Ну... Його кумедність залежить від вас.
А як вам оцей?
Це так званий кошерний тартан. Єврейський.
Це ж те що треба, правда?
Добре. Тепер я маю зняти особливі мірки.
- А це про що? - Обʼєм талії,
стегон і довжину.
Так. Ясно.
Від вершечка стегна до середини коліна.
Схоже, Білл у житті пошив більше кілтів, ніж я зʼїв бейґлів.
Хоч я б скоротив споживання,
якби знаття, що він мене обмірятиме сантиметром.
Добре.
Зауважте, що я недавно пообідав.
Добре.
Ну от, будь ласка.
Девʼяносто сім сантиметрів.
Я не орієнтуюся в метричній.
Близько 38 дюймів.
Та не може бути. У мене не 38 дюймів.
У мене 34. Так.
Сантиметр не бреше, Юджине.
Думаю, що з Біллом я в надійних руках.
Про ці мірки я вам не розкажу.
- Вони тільки для мене. - Добре.
Так.
Я думаю, що деталі його роботи доволі складні.
Записую.
- Добре. Хай буде, скільки є. - Багато.
Ну дякую.
Якось я пришивав ґудзик до сорочки, страшенно втомився.
Запропонувати вам ковточок?
Не можу сказати, що я любитель скотчу.
- Стоп, стоп. - Серйозно?
Достатньо.
Ну, за вас, Білл.
- І за вас, Юджине. - За вас і вашу майстерність.
Ваше здоровʼя, сер.
Два келихи за добу, а я все ще не дуже охоче пʼю віскі.
Беруся до роботи, а то не буде у вас кілта.
Але для мене кілт завжди буде просто національним костюмом,
якщо я не вивчу детальніше своє шотландське коріння.
Ось промовистий доказ того, що я мандрую неохоче. Бо тільки зараз,
через сто років після маминого відʼїзду звідси, я нарешті приїхав у Ґлазґо...
місто, де вона народилася.
Різниця з Нагір'ям разюча.
Це справді схоже на місто робітничого класу.
І я відчуваю радість від того, що я тут.
Коли мої предки приїхали сюди з Польщі,
вони з тисячами інших робітників-імігрантів
оселилися в Ґорбалзі, житловому районі на південному березі річки Клайд.
Оце і є Ґорбалз.
Той район.
Дивне відчуття.
У моєму житті дивних відчуттів було вдосталь,
але це хороше дивне відчуття.
Будинок, у якому мама мешкала до 13 років, знесли
при переплануванні Ґорбалзу.
Але Майкл, експерт з генеалогії, запропонував показати мені
капсулу часу, яка все ще існує.
Цей будинок застиг у часі.
Тут усе так, як було в багатоквартирних будинках у Ґлазґо
на початку 20 століття.
Тут можна добре відчути, яке було тодішнє життя.
- Згода? Готові? - Добре. Глянемо.
Ходімо.
Коли 60 000 людей тулилися в одному районі
завбільшки з половину Коні-Айленду, житлові умови в орендованих квартирах
були чи не найгірші в Європі.
Ну от.
Це була головна кімната помешкання.
Кухня.
- Тут робили все. - Ух ти.
- Багатофункціональна. - Клас.
Стіл для приготування їжі.
- Їли теж за ним. - Ясно.
А в кутку ви могли помітити одну річ.
- Ліжко. - Так.
Це називається ніша для ліжка, бо тут же люди й спали.
Не використовувати кухню як спальню була недоступна розкіш.
Якщо у вас велика сімʼя.
А під ліжком могла стояти ванна,
яку витягали й наливали водою, щоб купати дітлахів.
Нічого собі.
Ваша мама та її брати-сестри купалися, мабуть, раз на тиждень.
Щасливчики були ті, хто купалися перші.
А як не пощастить,
миєшся останнім, у тій самій воді.
Ого.
Це перепис мешканців 1921 року.
Ваші прадід і прабабуся на той час уже померли,
але тут є ваші дідусь і бабуся, Луї та Флора,
восьмеро дітей і квартирант у тій самій кількості кімнат,
але не таких гарних, як ця.
- Не таких гарних. - Так.
Спочатку, коли приїхали ваші рідні, тут були спільні туалети.
В один туалет ходило 25–30 людей.
- Надворі? - Надворі.
Може, з дверима. А може, й без.
По-моєму, в розмовах про це ніколи не згадували.
Розумію.
Хотілося б уважніше заглибитися в те,
як ті 11 людей тут виживали, інакше це не назвеш.
У такі подробиці вона ніколи не вдавалася.
Тут у нас спальня.
Матрац набитий кінським волосом,
а підстилка соломʼяна.
Не знаю, чи зручно спати в такому ліжку,
але, мабуть, тепло.
Вона була дуже весела, сміялася так нестримно.
І насолоджувалася...
просто насолоджувалася життям і завжди шукала в усьому плюси.
Одинадцятеро людей тулилися у двох кімнатах.
- Але я не чув жодної скарги. - Так.
Певно, іншого будинку маминого дитинства
мені вже не побачити,
але Майкл хоче повести мене туди, де вона насправді бувала.
Давно були в синагозі?
Давненько.
- Он як? - Так.
Синагога Ґарнетгілл.
Не знаю, чи можна її порівнювати з канадськими.
Навряд чи я бував у такій старій синагозі.
Так. Цю синагогу побудували 1879 року.
Перша спеціально споруджена синагога в Шотландії,
а до Ґорбалзу звідси приблизно два кілометри.
Тобто сімʼя моєї мами цілком могла
колись сюди приходити
- з особливої нагоди? - Так.
Вони точно приходили сюди на весілля,
бар-міцву чи щось подібне.
Ого.
Їй могло бути сім, вісім, девʼять, десять років.
Мені важко уявляти маму маленькою, але...
Опинившись тут через сто років, я відчуваю якийсь... потяг.
Ви часто її згадуєте?
Щодня. Так.
Маму й тата.
Є певна пора дня, коли вони просто, ну...
згадуються.
Це наче мій обовʼязок перед мамою – побачити, з чого все починалося.
Я ніколи не відчував звʼязку з тим місцем, звідки походить моя родина.
Воно завжди жило тільки в розповідях.
Тому я радий, що приїхав.
Радий, що я тут.
А ще радий, що налагоджую цей звʼязок.
Прокинувшись в останній день свого перебування в Шотландії,
я зрозумів, що дізнався про мамине дитинство в Ґлазґо
таке, що надовго закарбується в памʼяті.
Але, щоб завершити родинну історію, я хочу зайти ще в одне місце.
Я знайшов місце останнього спочинку
двох найхоробріших людей, з якими ніколи не познайомлюся.
Це мої прадід і прабабця, Самуель і Неллі.
«Світлої памʼяті нашої дорогої мами, Неллі Кудлац.
Померла в січні 1921 року».
І мій прадід.
Як вам таке?
Патріарх, так?
Це ніби як ти торкаєшся свого генеалогічного дерева.
Наближаєшся до коріння цього дерева.
Вони прагнули кращого життя.
І добре розпорядилися тим, що мали.
Відвідини Шотландії зблизили мене з моїм кланом...
і я здивований тим, що почуваюся мов удома.
Трохи як у Північному Онтаріо.
А тут у нас справжня веселка здіймається догори позаду мене.
Правда, красиво?
Якщо зараз подумати про Шотландію,
перед очима промайне вся гама –
від маєтку Кандакрейґ, найрозкішнішого місця відпочинку...
до Ґорбалзу, розумієте?
І той звʼязок, який мені, на щастя, вдалося встановити...
приїхавши сюди.
Перед відʼїздом, щоб відсвяткувати віднайдений родовід,
увечері мене запрошено на добру старомодну шотландську гулянку.
Та якщо вже підіймати келих як щирий шотландець,
то є улюблений сімейний напій, смак якого я маю спершу полюбити.
Мій дід, бувало...
випивав чарчину віскі, раз на тиждень, у пʼятницю.
Я не прихильник скотчу, але завжди захоплювався його прихильниками.
У скотчі з льодом є щось дуже кльове,
але я ніколи не міг вихилити його одним махом.
Тож у памʼять про діда і щоб здаватися кльовішим,
я йду на місцеву винокурню, до Ґері, спеціаліста з віскі.
Дуже приємно.
- Вітаємо в ґуральні «Лох-Ломонд». - Дякую, що запросили.
Отже, тут усе й відбувається.
Так, авжеж. Магія віскі.
Боже, ну й бочки у вас.
Ми тримаємо з пів мільйона бочок на всіх локаціях.
Ясно.
Скотч виробляють лише в Шотландії,
але основну масу цих бочок привезли з США,
і колись у них тримали бурбон.
А чим деревʼяні бочки такі важливі,
що вони насправді дають у виробництві віскі?
Бочка додає напою смаку, а також кольору.
Спиртне з дистилятора насправді прозоре,
але потрапивши в бочку,
воно набуває чудесного золотавого, карамельного, янтарного відтінку.
Цей колір і від бочки.
Ласкаво просимо на склад.
Тут можна зберігати до восьми тисяч бочок.
Перш ніж продегустуємо скотч,
у мене тут є зразок щойно виготовленого напою.
Це алкоголь, який ми отримали з дистилятора.
Прозора рідина, яка набуває кольору в бочках.
Трохи покрутіть келих.
Понюхайте.
- Пахне... - Вибачте.
Я маю попередити, що це 63% алкоголь...
- Я збирався сказати. - Так.
Бо воно мені прочистило ніс аж до... Це якось...
не скажу, що вдихнув щось корисне.
Ви відчули кожну краплю тих 63,5 відсотка.
Ого.
Ну що ж...
Ґері, зачекайте секунду.
Мама.
Воно здерло кілька шарів шкіри зі стравоходу.
Це було круто.
Пропоную перейти до віскі.
Очевидно, відбувається якась алхімія,
коли це реактивне пальне дозріває в старій бочці.
Цьому віскі 18 років.
Увесь цей час воно було в бочці з-під бурбону.
Одразу видно різницю в кольорі,
- і це завдяки дереву. - Так.
Надіюся, ви вловите
- більше фруктових нот. - Пахне краще.
Воно помʼякшало.
Аякже.
Ну, скуштуйте.
За кілт і що під ним, як то кажуть.
Дивовижно.
Взагалі-то це
- дуже смачний напій. - Так. Супер.
Є нотки печеного яблука.
Я вже майже пʼяний.
Віскі смакувало краще, ніж я очікував.
Я здивувався.
Відчуваєте якісь смаки?
Ні.
А в моєму замку
все готове до святкування перед подальшою дорогою.
І я нарешті готовий гордо продемонструвати свій кошерний кілт.
- Ого. - Так, так, так.
Так, так, так.
Вам комфортно?
Так, дуже комфортно.
Мій власний тартан. Га?
Сьогодні в меню – найкраще в Шотландії.
Добре віскі...
- Будьмо. - Давайте.
Будьмо.
...яке я тепер можу по-справжньому оцінити.
Гаґіс, національна шотландська страва...
Непогано.
...до якої мені ще трошки треба звикнути.
І невеличкі гірські розваги.
Я виріс, не вважаючи себе шотландцем,
але якось за ці кілька днів перейнявся
цим звʼязком з маминою родинною лінією.
І мене це здивувало. По-доброму.
У мами та її рідних було певне світовідчування.
Вони дуже любили повеселитися.
Усі, з ким я тут познайомився, були так само життєрадісні й привітні.
Я надіявся на пригоди під час подорожі по Європі,
та чого не сподівався, то це нового погляду на власне життя.
Я приїхав у Шотландію чужинцем,
а їду звідси, знаючи, що ця країна – невіддільна частка мене самого.
Мама могла б мною пишатися.
Молодець, Юджине.
Добре.
Ціле тренування.
Добре, що в мене кондиціонер.
Далі в програмі...
Мандри по Європі приведуть мене в найбільш відвідувану країну світу.
Поцілуймося по-французьки. Ви у Франції.
Керманичу, повний вперед.
Ти знаєш, що ти у Франції, коли машина розрахована
на двох селян і мішок картоплі.
Я наче з гурту Backstreet Boys.
Це не дуже вдала думка.
По-моєму, я їм не подобаюся.
Стараюся відчувати «жуа де вівр» щодня.
Дуже добре.
- Бачиш? - Бачу.
- Вліво. - Ой.
Він запізнюється. Я не звикла чекати на чоловіків.
Переклад субтитрів: Олена Любенко