Azt mondják, az utazás maga az élet.
Meglehet, már ha egyetlen nap a reptéren el nem veszi az életkedvét az embernek.
Hiszen hova máshová kell két órával előbb odaérni,
csak hogy vészesen közel járjunk egy kétórás késéshez?
Ezzel együtt a tavalyi utazásaim alighanem jót tettek nekem.
Távlatokat nyitottak a szemléletmódomban.
Valamelyest.
Így hát nekiveselkedem annak, ami nyilván minden valamirevaló utazónak kötelező.
Bejárom Európát.
Na jó. Hol is vagyunk pontosan?
Európaira veszem a figurát...
méghozzá tetőtől talpig.
A járt utat elhagyva igazi eldugott kincseket fedezek fel...
Ezt veszitek?
...és bimbózó kalandorlelkületemet is szabadjára engedem.
Idenézzenek! Nem is fogom.
Itt vannak. Mi is ez, a hajóorrnál?
Kiművelem az ízlelőbimbóimat...
Nahát, ez de finom volt.
A szőlő készen áll.
...és igyekszem úgy élni, ahogy a helyiek.
Isten hozta a falumban.
Hát ez őrület!
Megmentettem az életed. El ne felejts.
Minden aggályomat a poggyászomba csomagolva...
Itt jönnek. Itt jönnek.
Nem tudni, rémületében mire képes az emberi test.
Szerintem gyerekkorom óta nem műveltem ilyesmit.
...három olyan szót készülök kiejteni, amit még soha nem mondtam.
Útra készen állok.
EUGENE LEVY, A KEDVETLEN UTAZÓ
EURÓPA
Skócia és Svédország után
európai utazásom a világ leglátogatottabb országába vezet.
Franciaországba.
Itt állok a milliárdosok játszóterén, Saint-Tropez-ban.
A világ legtündöklőbb hírességeinek kiruccanóhelyén.
Remélem, a kedvemért kivételt tesznek.
FRANCIAORSZÁG
Ez a hely nem is térhetne el jobban anyám szerény glasgow-i szülőhelyétől.
Váratlanul szívmelengető érzés volt ott járni.
Új kalandok után kutatva azonban
otthagytam Skóciát, és 2250 kilométert utaztam a mediterrán partvidékre...
ebbe a csoda szép kikötőbe.
Az egyik legfőbb ok, amiért évi 90 millió turista látogat el Franciaországba,
az a konyhájuk.
Meg is értem. Az étkezés nekem is legelöl szerepel a prioritásaim között,
Franciaországban pedig minden más országnál több a Michelin-csillag.
Nem sokat tudok a csúcskategóriás francia konyháról.
A franciasaláta, azt hiszem, az az én kedvenc francia ételem.
De kész vagyok tanulni,
márpedig egy ilyen osztályteremben ki ne tanulna szívesen?
Eugene, salut! Eugene, salut!
- Máris megyek! - Salut, Eugene! Bonjour!
- Eugene. - Üdvözlöm. Örvendek. A nevem Jan.
Jan, a helyi vállalkozó felajánlotta, hogy megmutatja a környéket,
egy igen saint-tropez-i üdvözlettel kezdve.
Igyunk egy pohár pezsgőt.
- Egészségére, Eugene... - Önnek is.
- ...üdv Saint-Tropez-ban. - Saint-Tropez-ra!
Na, pontosan ilyesmit képzeltem, mikor elindultam Torontóból.
Akárcsak a hollywoodi filmekben.
Szóval Saint-Tropez-t alighanem Brigitte Bardot hozta be a köztudatba.
Bizony, úgy van. Mikor bemutatták azt a filmjét,
Et Dieu Créa La Femme.
És Isten megteremté a nőt.
- Pontosan. - Hatalmas film.
Saint-Tropez nagyon híres lett,
és egyre nagyobb és nagyobb tömegeket vonzott, de leginkább
az úgymond művészi körökből, tudja?
Például ez az elképesztő hajó nem másé, mint Giorgio Armanié.
Azta.
Ezek szerint öltönyök eladásából meglehetősen nagy hajóra telik.
És Armani nincs ezzel egyedül.
George Clooney, Beyoncé és Brad Pitt is itt vakációznak.
Felteszem, előtte ráírnak egymásra, hogy ki hova parkoljon.
Ezek megajachtok. Csak úgy ingyen parkolhatnak itt, vagy...
Nem. 3000 a díja egy napra,
- tudja, hogy ide kiköthessenek. - Háromezer euró
- egyetlen éjszakára ide kikötni? - Igen. Pontosan.
Bagatell.
A kikötődíj azonban csupán csepp a tengerben.
Egy szuperjacht bérlése akár heti kétmillió dollárba is kerülhet.
Na most én nem vagyok valami fényes megfigyelő,
de talán ezért emlegetik a milliárdosok öbleként a helyet.
Na jó, Eugene, szerintem ideje elmenni a szállodájába, nem?
- Teljes gőzzel előre, sofőr. - Bizony, indulás.
Hihetetlen, de a fényűzés még ennél is fényűzőbb lesz,
mivel a Lily of the Valley-ben fogok megszállni,
ez a hotel pedig abban a lélegzetelállító tájban virágzik,
amely olyan nagy festőket ihletett meg, mint Monet, Cézanne és Van Gogh.
Nem vagyok egy művtöris connoisseur. Mindig is hármas voltam belőle.
De hátha lenyűgözhetem Stéphane-t, a szállodaigazgatót
gimnáziumi franciaismereteimmel.
- Bonjour! - Bonjour, Monsieur!
Très bien, très bien. Merci.
Örömünkre szolgál vendégül látni önt.
- Hogyne. - Kérem.
Egy éjszaka több mint 6000 dollár, nem olcsó a hely,
hacsak nem megajachttal érkezik az ember,
mert akkor bagatell.
Akárhogy is, odavagyok érte.
Merci.
Parancsoljon. Bienvenue a lakosztályában, uram.
Ó, te jóságos ég!
A hotelt Franciaország egyik legnagyobb építésze tervezte,
Philippe Starck, aki úgy fest, szereti kézben tartani a dolgokat.
Minden részlet Philippe Starck választása.
Sőt, ha bármely terméket
ki szeretnénk cserélni, vagy elmozdítani, azt egyeztetnünk kell vele.
Igazán figyel a részletekre.
A tervező nem örül, ha hozzányúlnak a berendezéshez?
Így nem lesz könnyű bebújni az ágyba.
- Íme az ön privát úszómedencéje. - Nahát.
Hát, akár ki se mozdulok innen.
De nem ám.
Helyes. Akkor a szobámban leszek három teljes napig.
És hogy ne árválkodjak, még egy kis pezsgő,
maga Monsieur Starck palackozta.
Nos, ez valójában már a második pohár pezsgőm a mai napon.
Keményen indul a napom, de azért megteszem, ami tőlem telik.
Köszönjük, hogy itt van velünk.
Egészségére, uram!
Nem igazán hiszem, hogy túl sok panaszkodnivalóm akadna.
Nem mintha panaszkodós típus volnék.
Elismerésem Philippe-nek. Én ugyan semmihez se nyúlok.
Egy ujjal sem érek semmihez, hacsak ehhez a pohár pezsgőhöz nem,
de az asztalhoz hozzá sem érek.
Bármennyire is szívesen maradnék, ahol vagyok,
olyasvalakitől akarok saint-tropez-i tippeket kapni, aki a legjobban ismeri.
Már több mint 25 éve van itt villája,
és könnyen lehet, hogy ő a város legtündöklőbb csillaga.
Maga Joan Collins hívott meg ebédre Saint-Tropez-ban.
Ezt sem mondhatom el mindennap.
Filmekben és a tévében is szerepelt.
A Dinasztia óriási sorozat volt.
A La Ponche nevű híres helyi étteremben találkozunk.
Már az 1930-as évek óta felkapott a hely,
olyanok jártak ide, mint Picasso és Sartre.
Most jönne jól, ha utánaolvastam volna Picassónak és Sartre-nak.
Merre van? Késik.
Nem szokásom férfiakra várni.
Azért ne felejtsük el,
hogy ezt a férfit mindenki lépten-nyomon pezsgővel traktálja, aki csak meglátja,
azért késett el.
- Helló! - Helló, Joan!
Helló, Eugene! Hogy van?
- Jól vagyok. - Akkor jó.
Isten hozta a falumban.
Úgy hallom, van errefelé egy kis kéglije.
- Van. Bizony. - Aha.
Én már úgy nagyjából 16 vagy 17 éves korom óta járok Saint-Tropez-ba.
De ez a mai Saint-Tropez már nem az a Saint-Tropez, ami akkor volt.
Korántsem.
- Ez egy csendes kis halászfalu volt. - Igaz? Tényleg?
Coco Chanel járt ide még a 30-as években, olyanokkal, mint, mondjuk, Hemingway.
Úgyhogy már régóta sokan járnak ide,
lényegében mégis ismeretlen volt.
Nos, igyunk a városra! Saint-Tropez-ra!
Saint-Tropez! Mindenképp.
Ez nagyon finom. És én még nem is reggeliztem.
- Isten tudja, mi lesz ebből. - O-ó!
- O-ó! Vigyázat. - O-ó!
Oui, chef!
- Helló! - Helló! Bonjour!
- Thomas vagyok, a főszakács. - Thomas!
Hadd ajánljak önöknek a specialitásaim közül.
Önnek ajánlanám
örökségfajta paradicsomtálunkat les Poulles-i burratával.
- Mesés. Imádom a burratát. - Kéri?
- Oké. Tökéletes. - Igen. Oké.
Önnek pedig, monsieur, az ajánlatom tengerikeszeg-ceviche.
Nyers hal citrusos vinaigrette-öntettel.
- Nyers? - Igen.
- Valahogy mindig nyers halat kapok. - Van...
Azt soha, nehogy nyers halat egyen.
Ön az első minden ismerősöm közül,
aki végre azt mondja, amit én is már mióta hajtogatok.
Esetleg ajánlhatok valami mást.
- Esetleg borsógazpachót. - Hogyne. Jó.
- Az jó. - Igen.
- Az jobban hangzik? - Nagyon is.
- Oké. - Jó.
Köszönjük, Thomas.
- Tudja, elég közönséges az ízlésem. - Plebejus?
- A hamburgert szereti? - Plebejus.
- Hot dogot? - Az étkezésben igen.
Meg kell hagyni, az finom étel,
az biztos.
Az itteni a gyorsétkezde ellentéte.
A hozzávalókat közeli gazdaságokból szerzik be,
például Joan salátájához a paradicsomot.
Az én gazpachómba pedig helyi kecskesajt kerül, a buche de chevre.
Isteni finom, de nem szeretném még egyszer kiejteni.
Voilà.
Hát nem remek?
Túl szép ahhoz, hogy megegyem.
A kecskékért nem vagyok oda, de a kecskesajtot imádom.
- Ez finom. - A burrata elképesztő.
Finom, ugye?
Saint-Tropez...
Életemben nem láttam ennyi megajachtot...
- Ugye? Borzalmasak. - ...ugyanabban a kikötőben.
Rühellem.
Szerintem leginkább felvágnak ezekkel a böhöm jachtokkal.
Én jobb szeretem a hegyeket és a dombokat.
Van olyan hely, ahová érdemes elmennem, ezen az afféle rongyrázós részen kívül,
- Saint-Tropez-ban? - Igen. Mindenképp járja be
Saint-Tropez mellékutcáit,
ott mindenfelé csodálatos kézművesboltokat találni,
nem az ilyen Pradát meg Guccit meg efféléket.
- Oké. - Igen, de
- ahhoz a félreeső sikátorokba kell menni. - Oké.
Meg kell mondjam... a borsógazpacho igazán finom volt.
Kis kecskesajtdarabkák. Ezeket felismertem.
- Pazar ebéd. Köszönöm! - Köszönöm! Élvezetes volt.
A meglepetés azonban, hogy Joan szerint
állítólag egy egészen más oldala is van Saint-Tropez-nak.
Úgyhogy szerintem megfogadom a tanácsát, és, tudják,
talán elcsatangolok a mellékutcákba.
Szerintem több lehet ebben a városban, mint elsőre szembetűnik.
Bonjour, Monsieur Levy!
- Hogy van ma? - Bonjour!
- Nagyon... Igen. Oui, oui. - Jöhet a reggeli?
Helyi gyümölcsök, péksütemények, granola,
helyi méz és egy kis lágytojás.
- Jó étvágyat! - Merci beaucoup.
Általában nem eszem többfogásos reggelit, de ez egyszer kivételt teszek.
Kivételesen finom az étel, és tudják, lenyűgöző a kilátás.
Könnyű belátni, mitől ilyen népszerű hely ez Európában.
Egészen káprázatos. De tényleg.
Az ötfogásos reggelim után
azt hiszem, teljesen megemésztettem a város pompásabbik felét.
Így hát felkerekedtem felfedezni Saint-Tropez másik oldalát,
amit Joan szerint a mellékutcák rejtenek.
Kalauzom a helyi étel- és borszakértő, Sonia.
Franciaországban francia puszit.
Ismeri?
- Ugye? Helló! Bonjour! - Ó, az első triplám.
- Ez a... Ez a szokás? - Ez Dél-Franciaország,
úgyhogy itt délen három puszit szoktunk adni. Igen.
Van kedve felfedezni velem a falut?
- Nagyon szeretném. - Igen?
- Indulás. Mehetünk? - Na tessék.
- Igen. - Mais tud franciául.
- Bravó! - Igen.
Tán többet tudok, mint hittem,
de bármikor lehet belőle francia rémes.
- Nocsak, micsoda falucska. - Igen,
Saint-Tropez óvárosában járunk, hein?
Persze mikor a hírességek Saint-Tropez-ba jönnek,
ők is idelátogatnak, de inkább maradnak, tudja,
a nagy kikötőben, a jachtoknál.
És... De igen, ezért is, tudja,
sokan ezért szerették meg a helyet, mert tényleg olyan kis falusias.
Számomra ez itt az igazi Saint-Tropez.
A színeivel. A történelmével.
Szeretném megmutatni a kikötőt.
Ez itt jobbra a régi kikötő.
Látja azokat a kis hajókat? A nevük pointu.
- Igen, látja, mind pointu. - Pointu.
- Vagyis hegyes. - Csúcsos.
Igen, ilyen. Csúcsosak.
Ezek a Földközi-tenger régi halászhajói.
Igen?
A régi és az új Saint-Tropez közti különbséget
- ez a kép foglalja legjobban össze... - Igen.
- ...a régi pointuk... - Igen.
...meg ezek a hatalmas megajachtok...
- Igen. Aha. - ...rögtön egymás mellett.
De ez jó is, meg rossz is,
- a hisz a jachtok is... - Igen.
- ...ide jönnek, igaz? - Igen.
Végül is...
Sokakat hoznak a világ minden tájáról.
- Így van. - Mi legtöbben
- a turizmusból élünk, tudja? - Az... Igen. Értem.
Ön híres. Hátha vannak itt barátai.
- Ennyire... Ennyire nem vagyok híres. - Sose lehet tudni.
Előbb lát kajakozni.
Saint-Tropez állandó lakossága csupán 4000 fő körüli.
Nyaranta viszont napi 100 000 fős turistaözön árasztja el.
Gondolom, nem kajakkal érkeztek.
- Micsoda szépség. - Szép.
Helló!
Látja, integetnek.
- Igen. - Mutogatják magukat.
Hát, én nem is tudom.
Valami... Valami azt súgja ordítva, hogy: „Hé, idenézzetek!”
- „Nézzétek! Nézzétek, mim van!” - Tudom...
„Mindenki azt nézze, mim van nekem.”
Nem éhezett meg?
- Mit ajánlana? - Hát, ami azt illeti,
ismerek egy jó kis helyet, ahol tengeri étkeket ehetnénk.
Lenne kedve hozzá?
- De főve? - Csupa B-vitamin ám, tudja?
- Jót tesz a szervezetének. - Igen. Hát...
Nincs szívem szólni Soniának,
hogy még a svéd hering ízét is épphogy csak kihevertem.
Nagyon szeretne elvinni a Chez Madeleine-be,
a kedvenc törzshelyére.
Legnagyobb pechemre
az étterem specialitása a Gillardeau-osztriga.
Édesebbnek, húsosabbnak és dúsabbnak tartják a többi osztrigánál,
a helyiek és a turisták egyaránt nagyon kedvelik.
Egész mostanáig.
Majd én megmutatom. Oké.
- Így kell csinálni. Oké. Rá a citromot. - Oké.
- Így. Jó is. - Igen.
- Hát jó. - Gyerünk.
Még sosem kóstoltam osztrigát,
de Franciaországban vagyok, és Sonia előtt nem szeretnék faragatlannak mutatkozni.
Oké.
Fontosnak tartom, hogy újdonságokat próbáljunk ki.
Ezt nem csak úgy mondom. Hanem be is akarom tartani.
Menni fog.
Nahát, ez de finom volt.
Megkóstoltam.
Le se tudom írni, miféle állag csúszkált a nyelvem körül,
az emberemlékezet óta eltelt leghosszabb fél másodpercen át.
- Hát... - Igazán sajnálom. Csak...
Bátor tett volt. Megpróbálta.
- Igyunk az első osztrigámra! - Bravó! Bravó. Megtette.
Mondja, mi az, amit igazán szeret Saint-Tropez-ban?
Szemlátomást nagyon szereti.
Az biztos. Voltaképpen itt Saint-Tropez-ban,
azt hiszem, találtam valami hiteleset.
- És hitelesség alatt mit ért, hogy... - Igen.
Ez több dologból tevődik össze, de leginkább...
az emberek miatt... tudja, az itteni természeti értékek miatt,
a tengerpart és az erdők miatt.
- Egyszerű dolgok, de érti. - Egyszerűek?
- Nekem az egyszerű a legjobb... - Az.
Az egyszerű élet számomra a joie de vivre.
És ön?
Próbálok mindennap meríteni a joie de vivre-ből,
de valami azt súgja, hogy az öné egy kissé hitelesebb.
Majd mesélje el az útja végén.
- Oké. - Jó?
Bizton állíthatom, az én vivre-embe nem az osztriga csempészi a joie-t.
Ám Sonia azzal kecsegtet,
hogy Provence-ban, a parttól távolabb még rengeteg örömre lelhetek,
ahol az ország élelmiszereinek felét termelik, a 10%-ánál kisebb területen.
Egyebek között a mai reggelim egyik fénypontját jelentő
provence-i mézet. Annyira értékes,
hogy ugyanolyan oltalom alatt áll, akár a pezsgő.
Anna a régió egyik legsikeresebb méhésze.
- Anna! - Helló!
A farmja egy órára van,
Saint-Tropez-tól, mégis teljesen más világ, más szabályokkal.
Hármat?
Nem. Itt csak kettőt.
- Itt kettőt? - Igen.
- Azt hittem... - Másutt hármat.
- De itt Provence-ban kettőt. - Oké.
Ki gondolta volna, hogy ilyen bonyolult az üdvözlés?
Szóval összesen 400 kaptárunk van.
Szeretne segíteni nekem mézet gyűjteni?
Hogyne, lehet róla szó.
Provence bővelkedik mindenféle vadvirágban,
amitől boldogok a méhek, és varázslatos lesz a méz.
Alig várom, hogy megkóstoljam.
Bár a begyűjtés részét kissé jobb szeretném kihagyni.
Nem vagyok oda a méhekért.
Teszik a dolgukat,
de sose tudni, mikor szúrnak belénk.
Könyvelőből is van ilyen.
De ebben azért alighanem biztonságban leszek.
Ha mégsem, akkor majd küldök üzenetet, hogy melyik kórházba vittek,
aztán eldöntheti, hogy bejön-e meglátogatni.
Hogy festek?
Mintha az egyik Backstreet Boy lennék.
- Készen áll a mókára? - Oké.
Majd én megvédem.
Látja itt ezt a sok kaptárt, egyiket sem mozdíthatjuk el.
A méhek testében beépített GPS van, amely a Föld középpontjához igazodik,
és így pontosan tudják, hol vannak a kaptáraik, az otthonaik.
Úgyhogy amikor kirepülnek nektárt gyűjteni, és visszatérnek,
akkor mindig pontosan ugyanoda repülnek vissza.
- Ez lenyűgöző. Teljesen. - Bizony az.
Most pedig megmutatom a leggyönyörűbb kaptárunkat.
Egyesek igen szabadosan használják a „gyönyörű” kifejezést.
- Készen áll mézet látni? - Igen. Úgy-ahogy.
- Ezt nézze. - Egek.
Látja itt a keret szélénél, itt? Az ott a méz.
Igen.
Tudja, mit fogok csinálni most? Hát ezt.
Oké. Ez nem tűnik jó ötletnek.
- Anna. - Mikor így csinálok,
akkor kicsurog. Ott a méz.
- Aha. - Vagyis még dolgoznak rajta.
Igen. Szerintem kicsit megharagudtak.
Csak egy picikét.
- Kiveszek egy másik keretet. - Aha.
Ez a magáé. Jó?
Szuper!
Ó, uramisten.
Anna?
Anyám. Szerintem nem csípnek.
Anna? Jönnek rám, mint a MiG vadászgépek. Már a kesztyűmön vannak.
Oké.
Volt pár feldühödött méh,
amelyik rendesen nekem rontott.
Tisztára, mint egy marék sörét.
Oké. Induljunk. Gyerünk.
Hallják ezt?
Nem hagy békén. Ez képes, és hazáig követ.
- Micsoda gyönyörűséges ház! - Ugye?
Tipikus 18. századi épület.
Anna viszi a boltot a férjével, Sebastiennel,
az ő felmenői már nemzedékek óta méhészkednek.
És így levágjuk.
- Látja, ahogy csurog a méz? - Azta.
- Megpróbálja? - És... Igen. Kipróbálom.
Tökéletes. Így tökéletes.
De jó. Hát ez eszelős. Rengeteg benne a méz.
Rengeteg. Készen áll, hogy megkóstolja a mézet?
Igen. Kóstoljuk meg.
Anna legsikeresebb íze a levendulaméz...
- Igen, hát ez isteni. - Bizony.
Nagyon könnyed.
...és a kakukkfűméz.
Sokkalta erőteljesebb íz.
Nem tudom, mi ez. Pézsmaszerű, vagy mi.
- Igen, pézsmás. Pontosan. - Remek. Tényleg az?
Ez maga Provence üvegbe zárva.
Az olajfák. A szőlészetek. A provence-i életmód, mind benne van.
Csak úgy lelazulni. A kabócákat hallgatni, élvezni a természetet...
- Igen. - ...és ez fantasztikus.
Egészen elragadó.
Merci. Merci. Merci.
- Merci. - Merci beaucoup.
Az már világos, hogy Provence-ban az ételekről tudnak egyet s mást,
ez ugyanakkor Franciaország nemzeti italának hazája is. Pezsgő?
Nem ám. Chardonnay? Ne higgyék.
Eugene!
- Jan! - Helló!
Jan, a tegnapi kikötői kalauzom, meghívott egy kis pastiskóstolóra,
ez Provence legkedveltebb aperitifje.
Örvendek. Isten hozta!
A pastis egy csillagánizsból és édesgyökérből készült szeszes ital.
- Azért nem annyira erős, ugye? - A színe.
Az a hígítástól függ. Ez itt erős.
- Az gyengébb. - Igen.
Ez 45 fokos. Szóval csak óvatosan.
- Negyvenöt. Nem tudom... - De vízzel isszuk.
Vagyis...
- ...így kiüt... - Nem.
...ha lehúzza az ember?
- Santé, Eugene! - Igen. Csodás.
Bizony.
Pont olyan ez, mint az egyszerű saint-tropez-i életmód.
Azta, ennyire hozzátartozik?
- Így van. - Igen. Nagyon jó.
Én most úgy 28 foknál tartok.
A pastiskóstolás után
a helyi hagyományokhoz híven az évszázados ivós játék, a pétanque következik.
Ez a cochonnet.
- El kell dobni az „öcsit”... - Cochonnet.
...se túl közel, se túl messze.
Aztán a lehető legközelebb kell juttatni hozzá a golyókat...
- A cochonnet-hez? - ...oda. Pontosan.
- Kezdhetjük. Mehet? - Jó.
Nagyon jó!
- Nagyon jó. - Hé, bravó!
Milyen?
Az igen.
Szép volt.
Szuper jó!
Úgy fest, született bajnok vagyok.
- Nagyon jó. - Szép volt.
- Azta. - Szuper jó!
- Látta? Látta ezt? - Láttam bizony.
Pétanque, pastis. Nekem csak dupla P. Imádom.
És nagyon tetszik a játék egyszerűsége,
és hogy ez valójában csak egy társas összejövetel.
- Oh, la, la! - Ne!
Ó, te jó ég!
Ebben itt mindenképp bőven van joie de vivre.
Itt nincsenek jachtok. Nincs menőzés. Itt aztán nyoma sincs a rongyrázásnak.
Viszont ez itt egészen biztosan jobb móka.
Mindannyiunk egészségére! Életem első pétanque-ozása...
- Első pastisa. - ...és az első pastisa.
- Csin-csin! - Tessék.
Csin-csin!
- Egészség! - Egi, fiúk!
Parancsoljon. Házi készítésű jeges tea.
- Egészségére! - Merci.
Ez az utolsó napom a francia Riviérán.
És noha a luxusszállómnak kétségtelenül megvan a maga vonzereje,
mégis inkább a hely hitelesebb oldala ejtett rabul,
nem a jachtok.
Ha egy 600 milliós jachton érkezik Saint-Tropez-ba az ember,
az annak a fitogtatása, hogy telik rá neki.
Hiszen én is a szórakoztatóiparban dolgozom.
Ebben a szakmában van egy bizonyos magamutogatás,
de nem azért vágtam bele, hogy híres legyek.
Én csak azért vágtam bele, mert, tudják, szeretek játszani.
Valahogy szeretek, tudják... Szeretek nevettetni.
És aki szívesen nevetgélt velem,
az osztrigás fiaskóm óta, mondjuk, nem éppen hízelgő okoknál fogva, az Sonia.
Hé, Eugene! Bonjour!
Mára a legegyszerűbb kiruccanást ígérte, a lehető legvidámabb járműben.
Sonia.
- Látja, mit hoztam? - Nahát.
Ő az én francia 2CV-m. A neve Paulette.
- Oké. - 1977-ben született.
Idősebb nálam.
- Ó, te jó ég. Bámulatos. - Oui.
C’est parti!
Hová készülünk?
Tudja, Eugene, nekem az egyik kedvenc időtöltésem
a tengerparti piknikezés,
erre szeretném ma meghívni.
Hát, ez nagyszerűen hangzik.
Sonia 1977-es Citroën 2CV-ja hiába fiatalabb nálam 30 évvel,
akkor is aggódom kissé, vajon hogyan boldogul terepen.
Még az országban vagyunk?
Elmegyünk Yann barátomhoz, szerzünk egy kis zöldséget
a parti piknikezéshez.
- Ez itt egy jókora gazdaság. - Igen.
Anno ezt az autót...
Eredetileg két gazdára meg egy krumpliszsákra tervezték.
Úgyhogy a lehető legjobb helyen vagyunk.
Az csak Európában fordulhat elő, hogy egy autót két gazdára
meg egy zsák krumplira tervezzenek.
Na, tessék. Itt is vagyunk.
Az ott Yann.
- Helló, Sonia! Hogy vagy? - Yann!
- Yann, ő Eugene. - Oui.
Yann 20 hektáros farmja
Saint-Tropez számos csúcskategóriás hoteljének és éttermének beszállítója,
a szemléletmódja ugyanakkor kellemesen földön járó.
Feltűnt, hogy nem visel cipőt.
Az év nagy részében így, mezítláb szoktam járni.
Kapcsolódom a természethez.
Én majd inkább ön által kapcsolódom. Azt hiszem, jó?
Nos, azt hiszem, a megfelelő helyre jöttünk.
- Látja? Mondtam. A legjobb. - Ugye? Vigyünk paradicsomot.
- Paradicsomot... - Kezdésnek.
Jó. Aztán kipróbálunk pár dolgot, amiket azt hiszem,
még soha nem próbált eddig.
- Bízzon benne, ahogy bennem. - Már megint.
Borzasztó izgalmasan hangzik.
Hát jó. Lássunk neki.
Van egy francia fogalom, a„terroir”,
az ételek és italok magas minőségű talajból eredő aromája.
Yann terroirja pedig Provence-szerte jó hírnévnek örvend.
Merci.
- Finom! - Nem rossz, mi?
Azta. De finom!
- Ezt is kóstolja meg. - Retek? Nem.
Nem. Hanem friss gyömbér.
- Üdítő, nem? - De mennyire.
- Bizony. Nagyon csípős. - Fanyar.
- Az bizony. - Igen.
Egy kicsit citromos az íze...
Most semmit nem érzek, mert nagyon ég a nyelvem.
De ez... Határozottan gyömbérízű volt.
Akkor kezdjük a paradicsomszedést?
Ó, mama!
- Bien. Kösz. - Tessék.
- Így ni. - Ez remek.
Pazar paradicsomunk lett.
Yann szemléletmódja nemcsak organikus, hanem hagyományőrző is.
A római korból eredeztethető mezőgazdasági hagyományokat ápol.
Szeretné kipróbálni az ekét?
Hát remek lenne. Mindig is a bakancslistámon volt...
- Megkockáztatja? - ...de...
Majd megyek szépen utánad.
Megyek utánad.
Csak annyi a teendő, hogy amikor balra akar menni,
akkor jobbra húzza, amikor meg jobbra akar menni, akkor balra.
- Neki pedig mondja, hogy: „Ú!” - Jó.
Ú!
Bravó! Nagyon ügyes!
Látja?
Az ekével az a helyzet,
hogy a bal kanyarhoz jobbra kell rántani.
A jobb kanyarhoz pedig balra.
Bal, bal, bal!
Az én kis agyacskám pedig
nem tudott elég gyorsan átállni erre.
Balra, balra.
Vigyázz, hová lépsz! O-ó!
Szép munka!
- Bizony. - Hé, jól vagy?
- Nahát. Milyen volt? - Olyan... Hát...
- Nézzék! - Igen.
Egy kicsit...
Nem lehet vetni bele?
- Vissza kell menni kijavítani? - Javítható.
- Jó. Itt van a kosár? - Akkor... Tökéletes.
- Ezt hadd vegyem át. - Jó, köszönöm.
Ugyan, most szántott végig egy sort.
Na jó, menjünk.
- Merci, Yann. - Merci, Eugene.
- Merci, Sonia. Viszlát! - Au revoir. Jól van?
- Jól. - Igen?
- Biztos ne segítsek? - Ne.
Dehogy.
Mielőtt Saint-Tropez-ba érkeztem, bonyolult ételekre számítottam.
De aztán arra jöttem rá,
hogy a legjobb francia ételek szezonálisak, helyiek és egyszerűek.
Már alig várom a pikniket, Sonia.
Ilyenkor a legjobb kijönni ide.
- Nézze! - Jó.
- Olyan szép. - Hadd lám.
A szépen telt napjára!
Egészségére!
Köszönöm.
Én már elmondtam, hogy nekem mi a joie de vivre.
Tudja, az egyszerűség. Önnek mi az?
Rátalált már, hogy önnek mit jelent a joie de vivre?
Azt hiszem, számomra a joie de vivre az felfedezni,
egy olyan Franciaországot, amit azelőtt nem ismertem.
Igen.
Igencsak megkedveltem Dél-Franciaországot.
A feleségemmel, Debbel szóba került, hogy eltöltenénk, tudják,
némi időt Európa különböző pontjain.
Azt hiszem, határozottan amellett fogok érvelni,
hogy Saint-Tropez-ban nagyon megéri elidőzni.
Saint-Tropez-ról csak a rongyrázás jutott eszembe.
Úgyhogy nagy felfedezés volt a hely szépsége.
Lényegében az egyszerű élvezetek a legfontosabbak nekem.
Rengeteget tanultam Franciaországról, és egy kicsit talán magamról is.
Főleg azt tanultam meg, hogy utasítsam vissza udvariasan,
ha legközelebb osztrigával kínálnak.
Így hát merci és bon voyage, folytatom az utam.
Legközelebb...
Németország. Amire egész biztosan nem számítottam, az ez.
Eléggé baljós azt tudni, hogy az ember legelső dolga
a hotelbe érve, hogy orvoshoz megy.
Íme a pánikgomb.
Miért is lenne szükség pánikgombra?
Uramisten.
- Hatszáz birka követ. - Ne.
Mi lesz, ha elszabadulnak?
Atyavilág... Ez az.
Érzem, hogy élek.
A feliratot fordította: Speier Dávid