Ceļot - tas nozīmējot dzīvot.
Nu, varbūt, ja lidostā pavadīta diena nav jau jums izsūkusi dzīvību.
Nu, kur vēl citur jums liek ierasties divas stundas agrāk
tikai tāpēc, lai būtu bīstami tuvu, ka būsiet divas stundas par vēlu.
Tomēr es domāju, ka pagājušā gada ceļojumi man nākuši par labu.
Šķiet, tie paplašināja manu horizontu.
Zināmā mērā.
Tāpēc tagad es ķeros pie kā tāda, kas ir jādara katram cienījamam ceļotājam.
Es dodos uz Eiropu.
Labi. Kur tieši mēs atrodamies?
Es ceļošu pa visu kontinentu...
no pašas augšas līdz pašai apakšai.
Es došos prom no iemītajām takām, lai atklātu īstus apslēptus dārgakmeņus...
Nofilmējāt?
...un izmēģinātu daudzsološo piedzīvojumu garu.
Paskatieties uz mani! Neturos.
Viņi ir te. Kas tas ir - priekšgals?
Es izglītošu savas garšas kārpiņas...
Oho, bija tik garšīgi.
Vīnogas gatavas.
...un mēģināšu dzīvot kā vietējais.
Laipni lūdzu manā ciematā.
Vājprāts.
Es izglābu tavu dzīvību. Atceries mani!
Es krauju visas savas bažas somā...
Viņi brauc. Viņi brauc.
Nekad nevar paredzēt ķermeņa reakciju galēju šausmu brīdī.
Diez vai esmu ko tādu darījis, kopš biju bērns.
...un es tūlīt bildīšu trīs vārdus, kurus nekad neesmu teicis.
Gatavi, lidmašīna paceļas.
EIROPA
Tā, pēc Skotijas un Zviedrijas
mans Eiropas ceļojums mani ved uz populārāko tūristu galamērķi pasaulē.
Franciju.
Es atrodos miljardieru spēļlaukumā Sentropēzā.
Vietā, kur nobēgt pasaules smalkākajiem ļaudīm.
Cerams, manis dēļ izdarīs izņēmumu.
FRANCIJA
Nevar būt vēl atšķirīgāka vieta no manas mammas necilās dzimtās Glāzgovas.
Tā tiešām manu uzturēšanos tur negaidīti darīja siltāku.
Bet jaunu piedzīvojumu meklējumos
esmu atstājis Skotijas krastus un ceļoju 2300 km uz Vidusjūras piekrasti...
un šo skaisto ostu.
Viens no galvenajiem iemesliem, kāpēc Franciju ik gadu apmeklē 90 miljoni,
ir ēdiens.
Nu, es saprotu. Ēdiens ir manu prioritāšu augšgalā, ziniet,
un Francijā ir vairāk Michelin zvaigžņu nekā jebkurā citā valstī.
Es maz ko zinu par Francijas smalko virtuvi.
Franču kartupelīši, domāju, ir mans mīļākais franču ēdiens.
Bet es te esmu ieradies mācīties,
un kurš gan negribētu būt klasē, kura izskatās šādi?
Jūdžīn, sveiki! Jūdžīn, sveiki!
- Tūlīt būšu! - Sveiki, Jūdžīn! Bonjour!
- Jūdžīns. - Laipni lūdzu. Priecājos. Es esmu Jans.
Vietējais uzņēmējs Jans piedāvājis man parādīt skaistos skatus,
un viņš sagaida kā jau Sentropēzā.
Varam iedzert glāzi šampanieša.
- Prozit, Jūdžīn, un... - Par jums.
- ...sveicu Sentropēzā. - Par Sentropēzu!
Kad devos prom no Toronto, man bija prātā tieši kaut kas šāds.
Tā ir Holivudas filmu gaisotne.
Brižita Bardo bija viens no cilvēkiem, šķiet, kurš iezīmēja Sentropēzu kartē.
Tā ir, tā ir. Domāju, tas ir kopš filmas
Et Dieu créa la femme.
Un Dievs radīja sievieti.
- Tieši tā. - Tā bija slavena.
Sentropēza kļuva ļoti populāra
un piesaistīja vairāk un vairāk, nu, cilvēku, bet vairāk
no mākslas nozares, tā varētu teikt, zināt?
Piemēram, šī brīnišķīgā jahta pieder Džordžo Armāni.
Oho.
Izrādās: ja naudu pelna ar uzvalku pārdošanu, var atļauties lielu jahtu.
Un Armāni nav vienīgais.
Te brīvdienas vada arī Džordžs Klūnijs, Bejonse un Breds Pits.
Pieņemu, ka viņi iepriekš dod ziņu, lai sarunātu, kurš kur piestās.
Tās ir megajahtas. Vai viņi var tās te novietot bez maksas...
Nē. Tie ir 3000 dienā,
- ziniet, lai te piestātu. - 3000 eiro,
- lai novietotu uz nakti jahtu? - Jā. Tieši tā.
Tie ir graši.
Bet pietauvošanās maksa ir tikai piliens okeānā.
Superjahtas nofraktēšana var izmaksāt līdz pat diviem miljoniem dolāru nedēļā.
Nu, man parasti nepielec ātri,
bet domāju, ka tāpēc to sauc par Miljardieru līci.
Labi, Jūdžīn, domāju, laiks vest jūs uz jūsu viesnīcu, ne?
- Pilnā ātrumā uz priekšu! - Jā, braucam.
Neticamā kārtā labie laiki kļūst vēl labāki,
jo man ir rezervācija viesnīcā Lily of the Valley,
kas uzplaukusi lauku ainavā, kura ir tik elpu aizraujoša,
ka iedvesmoja diženus māksliniekus, piemēram, Monē, Sezanu un van Gogu.
Es neesmu mākslas pazinējs. Mākslā man daudzus gadus bija septiņi.
Bet man būtu jāspēj atstāt iespaidu uz viesnīcas menedžeri Stefanu
ar savu vidusskolas franču valodu.
- Bonjour. - Bonjour, mesjē Levij.
Très bien. Merci.
Mums ir liels prieks jūs uzņemt.
- Jā. - Lūdzu.
Nakts te maksā vairāk nekā 6000 dolāru, kas nav lēti,
ja vien nepaliekat kādā no tām megajahtām.
Tādā gadījumā tie ir graši.
Man jebkurā gadījumā patīk.
Merci.
Lūdzu. Bienvenue jūsu baseina apartamentos, kungs.
Ak tu pasaulīt.
Viesnīcu projektējis viens no Francijas labākajiem arhitektiem,
Filips Starks, kurš, šķiet, grib visam pielikt savu roku.
Katru detaļu ir izvēlējies Filips Starks.
Īstenībā, ja mēs gribētu
mainīt vai pārvietot jebkuru objektu, mums tas būtu jāsaskaņo ar viņu.
Viņš ir orientēts uz detaļām.
Dizainers, kuram nepatīk, ka kaut ko telpā pārvieto?
Varētu būt pagrūti iekāpt gultā.
- Tā, jūsu privātais baseins. - Oho.
Nu, nav jāpamet savi apartamenti.
Jums nav jāpamet.
Labi. Atradīsiet mani manā istabā trīs dienas.
Un, lai man būtu kompānija, - vēl šampanietis,
ko pudelē pildījis pats mesjē Starks.
Nu, šī īstenībā šodien ir mana otrā šampanieša glāze.
Nav viegli tā sākt dienu, bet daru, ko varu.
Un paldies, ka esat pie mums.
Par jums, kungs!
Es tiešām domāju, ka šobrīd nav pārāk daudz, par ko sūdzēties.
Un es nemēdzu sūdzēties.
Visu cieņu Filipam.
Es neko nepārvietošu.
Neredzēsiet mani neko pārvietojam, izņemot vienīgi šo šampanieša glāzi,
bet galdam nepieskaršos.
Lai kā es vēlētos palikt, kur esmu,
es gribu kaut ko uzzināt par Sentropēzu no cilvēka, kurš to pazīst vislabāk.
Viņai te pieder villa vairāk nekā 25 gadus,
un, iespējams, viņa aizvien ir pilsētas smalkākā būtne.
Džona Kolinsa mani ielūgusi pusdienās Sentropēzā.
Es ko tādu nesaku katru dienu.
Viņa filmējusies filmās. Televīzijā.
Dinastija bija ļoti populārs seriāls.
Mēs satiekamies slavenā vietējā restorānā - La Ponche.
Tā kopš 30. gadiem ir modīga tikšanās vieta,
ko apmeklējuši tādi cilvēki kā Pikaso un Sartrs.
Un šobrīd es ļoti vēlos, kaut būtu vairāk lasījis par Pikaso un Sartru.
Kur viņš ir? Viņš kavē.
Es parasti vīriešus negaidu.
Nu, godīgi sakot,
šim vīrietim katrs sastaptais cilvēks mācas virsū ar šampanieti,
tāpēc arī aizkavējās.
- Sveiki. - Sveiki, Džona.
Sveiki, Jūdžīn. Kā klājas?
- Jā, labi. Labi. - Labi.
Laipni lūdzu manā ciematā.
Es dzirdēju, ka jums te ir mazs miteklītis.
Man ir. Jā.
Nu, es braucu uz Sentropēzu praktiski kopš 16 vai 17 gadu vecuma.
Bet tolaik Sentropēza nebija tāda, kāda Sentropēza ir tagad.
It nemaz.
- Tas bija kluss zvejnieku ciematiņš. - Vai ne? Tiešām?
Koko Šanela brauca šurp 30. gados ar Hemingveju un tādiem cilvēkiem.
Tā ka šurp ilgu laiku braukuši daudzi cilvēki,
bet būtībā tā bija neatklāta.
Nu, iedzersim par pilsētu. Sentropēzu.
Par Sentropēzu. Noteikti.
Tas ir ļoti labs. Un es neesmu brokastojusi.
Nez kas būs.
Uzmanīgi. Uzmanīgi.
Oui, chef!
- Sveiki. - Sveiki. Bonjour.
- Esmu Tomā, La Ponche šefpavārs. - Tomā.
Gribu jums ieteikt kādu savu firmas ēdienu.
Es varu jums ieteikt
tomātu izlasi, kas pasniegta ar burratu no Apūlijas.
- Pasakaini. Man garšo burrata. - Garšo?
- Labi. Lieliski. - Jā. Labi.
Un jums, mesjē, es varu ieteikt jūras karūsas seviči.
Jēla ar citrusa mērci.
- Jēla? - Jā.
- Man ir aizture pret jēlām zivīm. - Man ir...
Nekad neēdiet jēlu zivi!
Jūs esat pirmais cilvēks, ar ko runāju,
kurš būtībā saka to, ko esmu teicis visu laiku.
Ja gribat, piedāvāšu jums ko citu.
- Varbūt zirņu gaspačo. - Protams. Jā.
- Jauki. - Jā.
- Tas izklausās labāk? - Jā, labāk.
- Labi. - Jā.
Paldies, Tomā.
- Ziniet, mana garšas sajūta ir vienkārša. - Plebejiska?
- Garšo hamburgeri? - Plebejiska.
- Jā, ja runājam par ēdienu. - Hotdogi.
Lai gan tā ir laba maltīte,
tas skaidrs.
Šeit ēdiens nesaistās ne ar ko ātru.
Sastāvdaļas nāk no tuvējām saimniecībām,
piemēram, tomāti Džonas salātos.
Un manā gaspačo ir vietējais kazas siers, brousse de chèvre frais.
Gards, bet divreiz es šo nosaukumu negribētu izrunāt.
Voilà.
Vai nav labi?
Pārāk skaists, lai ēstu.
Neesmu sajūsmā par kazām, bet man garšo kazas siers.
- Tas ir garšīgs. - Burrata ir vienreizīga.
Vai nav laba?
Sentropēza...
Nebiju redzējis tik daudz megajahtu...
- Jā, zinu. Tās ir šausmīgas. - ...vienā ostā.
Es to ienīstu.
Es uzskatu, ka tās lielās jahtas ir milzīga izrādīšanās.
Es dodu priekšroku kalniem un pakalniem.
Vai ir kāda vieta, uz kuru man būtu jāaiziet, kura nav
- Sentropēzas smalkajā maršrutā? - Jā. Jā, jums noteikti jāaiziet
uz Sentropēzas sānu ieliņām,
kur redzēsiet visus tos brīnišķīgos amatnieku veikaliņus,
kuri nav Prada, Gucci un tamlīdzīgi.
- Labi. - Jā, bet jāiet
- pa sānu ieliņām. - Labi.
Zirņu gaspačo... Man jāsaka, tas bija visai gards.
Nedaudz kazas siera. To tajā atpazinu.
- Burvīgas pusdienas. Paldies. - Paldies. Ļoti patīkami.
Tas ir pārsteigums, ko teica Džona,
ka Sentropēzai acīmredzot ir arī cita puse.
Tāpēc domāju, ka jāpaklausa viņas padomam un, ziniet,
varbūt jāpaklaiņo pa sānu ieliņām.
Es domāju, šajā pilsētiņā varbūt ir vairāk, nekā pirmajā acu uzmetienā šķiet.
Bonjour, mesjē Levij.
- Kā jums šodien klājas? - Bonjour.
- Man... Jā. Oui. - Esat gatavs brokastīm?
Vietējie augļi, smalkmaizītes, granola,
vietējais medus un dažas mīksti vārītas olas.
- Lai garšo brokastis! - Merci beaucoup.
Man parasti brokastīs nav vairāki ēdieni, bet es varu izdarīt izņēmumu.
Ēdiens ir ārkārtīgi labs, un, ziniet, skats ir satriecošs.
Proti, var saprast, kāpēc šī ir tik populāra vieta Eiropā.
Tā ir brīnumskaista. Tiešām.
Pēc manām piecu ēdienu brokastīm,
domāju, esmu līdz ūkai pilns ar šīs pilsētas smalko daļu.
Tāpēc es dodos izpētīt Sentropēzas otru pusi.
Džona pastāstīja, ka tā slēpjas sānu ieliņās.
Mana gide ir ēdiena un vīna eksperte Sonja.
Saskūpstīsimies pa franču modei. Francija.
Zināt?
- Jā. Sveiki. Bonjour. - Mans pirmais trīskāršais.
- Tas ir... Tā jūs darāt? - Te ir Francijas dienvidi,
un mēs Francijas dienvidos skūpstāmies trīs reizes. Jā.
Nāksiet līdzi izpētīt ciematu?
- Ļoti labprāt. - Jā?
- Aiziet. Gatavs? - Ā, nu re.
- Jā. - Mais jūs runājat franciski.
- Bravo. - Jā.
Šķiet, zinu labāk franču valodu, nekā likās,
bet kuru katru brīdi varētu striķi trūkt.
- Kāds ciematiņš. Jā. - Jā, un īstenībā
jūs tagad esat Sentropēzas vecpilsētā, hein?
Protams, nu, kad smalki ļaudis ierodas Sentropēzā,
viņi to apciemo, bet vairāk viņi uzturēsies, vai ne,
galvenajā ostā, kur ir lielās jahtas.
Un... Bet jā, arī tāpēc, ziniet,
daudzi cilvēki iemīļoja šo vietu, jo te ir sajūta kā ciematā.
Manuprāt, te ir īstā Sentropēza.
Tās krāsas. Tās vēsture.
Bet tagad es gribu jums parādīt ostu.
Pa labi ir vecā osta.
Redzat tās mazās laiviņas? Tās sauc pointus.
- Jā, jo redzat, tās ir pointu. - Pointus.
- Pointu nozīmē ass. - Ā.
Jā, tādas. Jā, smailas.
Un tās ir senas zvejas laivas no Vidusjūras.
Jā?
Nekas tik labi neatspoguļo veco un jauno Sentropēzu
- kā šis skats... - Jā.
- ...ar vecajām pointus... - Jā.
...un šīm milzīgajām megajahtām...
- Jā. - ...tūlīt aiz tām.
Bet tajā ir kaut kas labs un slikts,
- ka jahtas... - Jā.
- ...brauc uz Sentropēzu, jā? - Jā.
Proti, viņi...
Ar tām ierodas daudz cilvēku no visas pasaules.
- Tā ir. - Vairumam no mums
- iztiku dod tūrisms, zināt? Jā. - Tas... Jā. Pareizi.
Esat slavens. Varbūt tur ir jūsu draugi.
- Es... Ne tik slavens. - Nevar zināt.
Mani atradīsiet kajakā.
Sentropēzā patiesībā dzīvo tikai kādi 4000 cilvēku.
Bet vasarā ik dienu pilsētiņu piepilda 100 000 tūristu.
Pieņemu, ka neviens neierodas kajakā.
- Skat, kāda. - Jauka, jā.
Sveiki.
Re, viņi sveicinās.
- Jā. - Patīk, ka viņus pamana.
Nu jāsaka, es nezinu.
Kaut kas it kā kliedz: "Ei, paskatieties uz mani!"
- "Paskatieties! Re, kas man ir." - Es zi...
"Ei, skatieties visi, kas man ir."
Neesat izsalcis?
- Kas jums padomā? - O, nu, vispār
zinu kādu ļoti jauku vietu, kur pasniedz jūras veltes.
Esat ar mieru?
- Nav taču jēlas? - Ziniet, tajās ir B vitamīns.
- Veselīgi. - Jā... Nu...
Man nebija drosmes Sonjai pateikt,
ka tikai nupat tiku vaļā no zviedru siļķes garšas mutē.
Bet viņa grib mani aizvest uz Chez Madeleine,
viņas mīļāko rajona vietiņu.
Man par nelaimi,
šī restorāna specialitāte ir Žilardo austeres.
Uzskata, ka tās ir saldākas, gaļīgākas un bagātīgākas par citām,
un tās garšo gan vietējiem, gan tūristiem.
Līdz šim brīdim.
Es parādīšu. Labi.
- Es daru tā. Labi. Iespiežu citronu. - Labi.
- Tā. Labi. - Jā.
- Labi. - Aiziet.
Es nekad neesmu ēdis austeres,
bet esmu Francijā un negribu, lai Sonja domā, ka esmu galīgi nekulturāls.
Labi.
Domāju, ir svarīgi spēt visu ko pamēģināt.
Tie nav tukši vārdi. Gribu arī tā rīkoties.
Jūs to varat.
Oho, tas bija tik garšīgi.
Es pamēģināju.
Es nevaru aprakstīt to tekstūru, kas ritinājās pa manu mēli
garāko pussekundi, ko spēju atminēties.
- Tā, nu... - Atvainojos. Es vienkārši...
Nu, tas bija drosmīgi. Paveicāt.
- Par manu pirmo austeri! - Bravo! Bravo. Jums sanāca.
Pastāstiet, kas jums Sentropēzā tā patiešām patīk.
Šķiet, jums tā ļoti patīk.
Noteikti. Vispār te, Sentropēzā,
domāju, es redzu autentiskumu.
- Un ar autentiskumu jūs domājat... - Jā.
Tās ir dažādas lietas kopā, bet pārsvarā tie ir
cilvēki, tad, ziniet, dabas teritorijas, kas mums te ir,
krasta līnija, mežs.
- Vienkāršas lietas, bet jūs saprotat. - Vienkāršas lietas?
- Bet vienkāršās lietas ir vislabākās. - Jā.
Saprotat? Vienkārša dzīve, manā uztverē, ir joie de vivre.
Kā domājat jūs?
Cenšos, lai joie de vivre ir katru dienu,
bet kaut kas man liek domāt, ka jūsējais ir nedaudz autentiskāks.
Pastāstīsiet ceļojuma beigās.
- Labi. - Jā?
Domāju, varu droši teikt, ka austeres neliek sajust joie manā vivre.
Bet Sonja man saka,
ka iekšzemē Provansā var nomēģināt milzum daudz dažādu baudu.
Tie ir nepilni 10 % Francijas zemes, bet te izaudzē pusi no valsts produktiem.
To vidū ir viens no manu šārīta brokastu favorītiem -
Provansas medus. Tas ir tik vērtīgs,
ka tam ir tāds pats aizsargāts statuss kā šampanietim.
Anna ir viena no reģiona veiksmīgākajām biteniecēm.
- Anna. - Sveiki.
Jābrauc stundu iekšzemē no Sentropēzas,
bet tā ir cita pasaule ar citiem likumiem.
Trīs?
Nē. Te ir divi.
- Te ir divi? - Jā.
- Es jau... - Citās vietās trīs.
- Bet te, Provansā, divi. - Labi.
Kas to būtu domājis, ka sasveicināties ir tik sarežģīti.
Tātad mums kopā ir 400 stropu.
Tad esat gatavs palīdzēt man ievākt medu?
Protams, varam to darīt.
Provansā ir bagātīga savvaļas puķu daudzveidība,
kas bites dara laimīgas un medu - brīnišķīgu.
Ļoti gribu to nogaršot.
Es tikai vēlētos, lai varētu izlaist to ievākšanas daļu.
Neesmu bišumīlis.
Tās paveic savu darbu, bet nekad nevar zināt, kad tās iedzels.
Pazīstu tādus grāmatvežus.
Bet domāju, tas būs gana droši.
Ja ne, tad aizsūtīšu jums mazu vēsti par to, kurā slimnīcā es esmu,
un jūs varēsiet izlemt, vai gribat braukt apciemot.
Kā es izskatos?
Jūtos kā viens no Backstreet Boys.
- Esat gatavs jautrībai? - Labi.
Es jūs sargāšu.
Tā, šos stropus, ko redzat, mēs nedrīkstam pārvietot.
Bitēm ķermenī ir tāda kā GPS, kas saistīta ar Zemes centru,
un viņas precīzi zina, kur ir strops, viņu mājas.
Tāpēc, kad viņas dodas pēc nektāra un lido atpakaļ,
viņas vienmēr atlido atpakaļ tieši uz to pašu vietu.
- Tas ir pārsteidzoši. Jā. - Tas ir pārsteidzoši.
Tagad es jums parādīšu visskaistāko stropu, kāds mums te ir.
Daži cilvēki vārdu "skaists" lieto brīvi un kā pagadās.
- Esat gatavs redzēt medu? - Jā. It kā.
- Paskatieties. - Ak vai.
Nu, redzat te ap rāmi? Tas ir medus.
Jā.
Zināt, ko es tagad darīšu? Es darīšu tā.
Labi. Tā nešķiet laba doma.
- Anna. - Un, kad tā daru,
tas krīt laukā - tas ir medus.
Tātad viņas vēl pie tā strādā.
Jā. Domāju, viņas ir nedaudz dusmīgas.
Drusciņ dusmīgas.
Paņemšu citu rāmi.
Tas ir jūsu. Jā?
Super.
Ak dievs.
Anna?
Ak vai. Šķiet, es viņām nepatīku.
Anna? Viņas nāk man virsū kā MiG iznīcinātāji. Ir uz mana cimda.
Labi.
Tiešām, dažas bites bija ļoti dusmīgas,
tās vienkārši šāvās man virsū.
Ziniet, kā skrotis.
Labi. Ejam. Nāciet.
Dzirdat?
Neliek mani mierā. Viņa man sekos līdzi uz mājām.
- Cik skaista, skaista māja. - Jā.
Tipiska māja no 18. gadsimta.
Anna strādā kopā ar vīru Sebastjenu,
kura ģimene ir bitenieki paaudzēm ilgi.
Un to nogriež.
- Redzat, kā medus plūst? - Oho.
- Gribat pagaršot? - Un... Jā. Es pagaršošu.
Nevainojami. Tas ir nevainojami.
Tas ir labi. Pilnīgs trakums. Tajā ir daudz medus.
Daudz. Vai esat gatavs medu nogaršot?
Jā. Darām to!
Visiecienītākais Annas medus ir lavandas medus...
- Jā, tas ir gards. - Tā ir.
Ļoti viegls.
...un timiāna medus.
Daudz, daudz spēcīgāka garša.
Es nezinu, kas tas ir. Muskuss, vai.
- Jā, muskusa aromāts. Tieši tā. - Lieliski. Tiešām muskusa?
Tā ir Provansa burciņā.
Olīvkoki. Vīna dārzi. Provansas dzīvesveids. Tas viss ir te.
Vienkārši atslābsti. Klausies cikādēs, izbaudi dabu...
- Jā. - ...un ir fantastiski.
Tas ir apburoši.
Merci. Merci. Merci.
- Merci. - Merci beaucoup.
Ir visai skaidrs, ka Provansā ko saprot par ēdienu,
bet tā ir arī Francijas nacionālā dzēriena mājvieta. Šampanieša?
Nē. Šardonē? Padomājiet vēl.
Jūdžīn.
- Jan. - Sveiki.
Jans, mans vakardienas ostas gids, ir mani ielūdzis nomēģināt pastisu,
Provansas iemīļotāko aperitīvu.
Priecājos. Laipni lūdzu.
Pastiss ir liķieris ar zvaigžņveida anīsa un lakricas garšu.
- Nu, tas nav stiprs, ne? - Krāsa.
Cik atšķaida. Šis ir stiprs.
- Tas ir viegls. - Jā.
45 grādi. Jābūt prātīgam.
- 45 grādi. Nezinu... - Jā, bet pielej ūdeni.
- Vai tas nozīmē, ka esat šāds... - Nē.
...kad beidzat to dzert?
- Santé, Jūdžīn. - Jā. Brīnišķīgi.
Jā.
Nu, šī ir Sentropēzas vienkāršā dzīve.
Oho, tam ir nozīmīga loma?
- Jā. - Jā. Tas ir labs.
Man te tagad ir kādi 28 grādi.
Pēc pastisa nomēģināšanas
vietējā tradīcija liek mums spēlēt gadsimtiem seno dzeršanas spēli petanku.
Tas ir cochonnet.
- Jums ir jāmet cochonnet... - Cochonnet.
...ne par tuvu, ne tālu.
Un tad bumbas jāaizmet pēc iespējas tuvāk...
- Tam cochonnet? - ...tam cochonnet. Tieši tā.
- Labi. Aiziet. Gatavi? - Jā.
Tas ir tīri labi.
- Tīri labi. - Ei, bravo.
Kā bija?
Un tad nāciet.
Labi.
Ļoti labi!
Izrādās, esmu dzimis sportists.
- Tas ir ļoti labi. - Jauki.
- Oho. - Superīgi.
- Re? Redzat? - Es redzu.
Petanks, pastiss. P un P, tā es to saucu. Man patīk.
Un man patīk, ka spēle nav sarežģīta
un ka tā vienkārši ir cilvēku kopā sanākšana.
- O-la-lā! - Nē!
Ak tu pasaulīt!
Šis noteikti te ir joie de vivre.
Tās nav jahtas. Tas nav glamūrs. Glamūru te neatrast.
Tas ir kaut kas daudz jautrāks.
Iedzersim par jums visiem. Mana pirmā petanka spēle...
- Un pirmais pastiss. - ...un pirmais pastiss.
- Prozit, Jūdžīn. - Aiziet!
Prozit.
- Prozit. - Prozit, draugi.
Lūdzu. Mūsu gatavotā ledus tēja.
- Lai garšo! - Merci.
Mana pēdējā diena Franču Rivjērā.
Un, lai gan manai luksusa viesnīcai, protams, ir savs šarms,
man ļoti iepatikusies šīs vietas autentiskā puse,
nevis jahtas.
Ja tu iekuģo Sentropēzā 600 miljonus dolāru vērtā jahtā,
tu ar to dari ļaudīm zināmu, ka tev ir nauda.
Klau, es darbojos izklaides jomā.
Šajā jomā ir zināms daudzums izrādīšanās,
bet es tai nepievērsos, lai kļūtu par slavenību.
Ziniet, es tai pievērsos tāpēc, ka man patīk aktiermāksla.
Ziniet, man patīk... Man patīk radīt smieklus.
Un cilvēks, kurš smējies kopā ar mani,
jāatzīst, kopš mana austeru izgājiena, ne pārāk labvēlīgi, ir Sonja.
Ei, Jūdžīn. Bonjour!
Viņa man apsolījusi ļoti vienkāršu dienu ļoti jautrā mašīnā.
Sonja.
- Re, kas šodien? - Skat.
Mans franču 2CV. Viņu sauc Poleta.
- Labi. - Un viņa dzimusi 1977. gadā.
Vecāka par mani.
- Ak tu pasaulīt. Kolosāli. - Oui.
C'est parti!
Kurp mēs dodamies?
Tā, Jūdžīn, ziniet, viena no manām mīļākajām lietām
ir pikniks pludmalē,
un es jūs šovakar uz tādu vedu.
Nu, tas izklausās kolosāli.
Sonjas 1977. gada Citroën 2CV varbūt ir 30 gadus jaunāks par mani,
bet es nedaudz bažījos par tā spējām bezceļos.
Mēs vēl esam Francijā?
Mēs dodamies pie mana drauga Jana paņemt kādus dārzeņus piknikam pludmalē.
- Tā ir milzīga saimniecība. - Jā.
Nu, šī mašīna sākumā tika konstruēta diviem fermeriem un kartupeļu maisam.
Tāpēc mēs esam īstajā vietā.
Zini, ka esi Eiropā, ja mašīna domāta
diviem fermeriem un kartupeļu maisam.
Nu re. Esam klāt.
Tā, tas ir Jans.
- Sveika, Sonja. Kā iet? - Jan.
- Jan, Jūdžīns. - Oui.
Jana 20 hektāri
apgādā daudzas Sentropēzas augsto aprindu viesnīcas un restorānus,
bet viņa pieeja ir patīkami piezemēta.
Redzu, ka jums nav apavu.
Lielu daļu gada es staigāju basām kājām.
Esmu saskarē ar dabu.
Es to jutīšu caur jums. Vai ne?
Nu, domāju, atbraucām uz pareizo vietu.
- Re? Teicu. Vislabākais. - Vai ne? Jāsalasa kādi tomāti.
- Jā, tomāti. - Protams, vispirms.
Jā. Un tad mēs mēģināsim darīt ko tādu, ko jūs, domāju,
nekad neesat darījis.
- Uzticieties, tāpat kā man. - Atkal sākas.
Jā, izklausās šausmīgi aizraujoši.
Labi. Aiziet!
Frančiem ir jēdziens " terroir",
augstas kvalitātes augsne ēdienam un dzērienam piešķir garšu.
Un Jana terroir ir slavena visā Provansā.
Merci.
- Labs. - Neslikti, ne?
Oho. Šie ir labi.
- Varam pamēģināt šo, ne? - Redīss? Nē.
Nē. Tas ir svaigs ingvers.
- Ļoti atsvaidzinošs, a? - Tā ir.
- Tā ir. Jā, ļoti ass. - Sīvs.
- O jā. - Jā.
Nedaudz garšo pēc citrona un...
Nevaru neko sagaršot, jo man šobrīd deg mēle.
Bet tas... Noteikti garšo pēc ingvera.
Nu tad sākam lasīt kādus tomātus?
O, mama.
- Bien. Paldies. - Tā.
- Tas ir labi.
Dabūjām lieliskus tomātus.
Jana pieeja ir ne tikai organiska, tā ir arī vēsturiska.
Viņš atbalsta zemkopības tradīcijas, kas ietiecas romiešu laikā.
Vai gribat pamēģināt arklu?
Nu, ziniet, būtu labi. Allaž bijis manā plānā...
- Riskēsiet? - ...bet...
Es būšu aiz tevis.
Jums jādara tā: ja gribat iet pa kreisi,
pagāziet pa labi, un, ja gribat pa labi, pagāziet pa kreisi.
- Un vēl jums jāsaka "ū". - Jā.
Ū.
Bravo! Lieliski sanāk!
Redzat?
Ar arklu ir tā.
Ja gribat iet pa kreisi, tas jāpagāž pa labi.
Un, ja gribat iet pa labi, tas jāpagāž pa kreisi.
Pa kreisi, pa kreisi.
Un ziniet, mans prātiņš
nespēja gana ātri pārslēgties.
Pa kreisi.
Uzmaniet kājas. Uzmaniet!
Lieliski!
- Jā, jā. - Ei, jums sanāk, a?
- Oho. Kā bija? - Tas... Nu...
- Paskatieties. - Jā.
Nedaudz...
Jā. Stādīšanai nederēs?
- Jāar vēlreiz? - Jā. Varam to labot.
- Labi. Mums ir grozs? - Mums... Lieliski.
- Dodiet, nesīšu. - Jā, labi. Liels paldies.
Beidziet, nupat izarāt veselu vagu.
Labi. Ejam.
- Merci, Jan. - Merci, Jūdžīn.
- Merci, Sonja. Atā, atā. - Atā. Au revoir. Varat?
- Jā, varu. - Jā?
- Nevajag palīdzēt? - Nē.
Nevajag.
Pirms ierašanās Sentropēzā es gaidīju izsmalcinātu virtuvi.
Taču es atklāju,
ka labākais franču ēdiens ir sezonāls, vietējs un vienkāršs.
Gaidu ar nepacietību, Sonja.
Šis tam ir labākais laiks dienā.
- Paskat. - Labi.
- Tik jauki. - Paskatīšos.
Par jūsu skaisto dienu!
Par jums!
Paldies.
Tā, es jums stāstīju par savu joie de vivre.
Ziniet, vienkāršas baudas. Kā ar jums?
Vai esat atklājis savu definīciju joie de vivre?
Domāju, mans joie de vivre ir vienkārši atklāt
Franciju tā, kā iepriekš neesmu atklājis.
Jā.
Es tiešām esmu iemīlējis Francijas dienvidus.
Es ar sievu Debu esmu runājis par to, ka varētu pavadīt, ziniet,
ilgākus laika periodus dažādās Eiropas vietās.
Šķiet, es ļoti uzstāšu uz to,
ka Sentropēza ir lieliska vieta, kur pavadīt laiku.
Man bija radies priekšstats, ka Sentropēza ir tikai glamūrs.
Es atklāju šīs vietas skaistumu.
Vienkāršas baudas ir tas, kas man tiešām iet pie sirds.
Esmu uzzinājis daudz par Franciju un nedaudz par sevi.
Bet galvenokārt esmu iemācījies pieklājīgi atteikties,
kad man nākamreiz kāds piedāvās austeri.
Tāpēc merci un bon voyage, jo es dodos tālāk.
Nākamreiz...
Vācija. Nu es nekādā gadījumā negaidīju ko tādu.
Tas ir nedaudz biedējoši, ja uzzini, ka pirmais,
kad reģistrējas viesnīcā, ir ārsta apmeklējums.
Te ir trauksmes poga.
Kāpēc lai kādam vajadzētu trauksmes pogu?
Ak dievs.
- Aiz manis ir 600 aitu. - Nevajag.
Es laikam te zaudēju kontroli.
Ak vai... Jā.
Es jūtos dzīvs.
Tulkojusi Laura Hansone