Att resa är att leva, sägs det.
Ja, kanske det. Om inte flygplatsen suger livet ur en först.
Vilket annat ställe kommer man två timmar för tidigt till...
...bara för att komma farligt nära att komma två timmar för sent?
Trots det gjorde fjolårets resor mig gott.
De vidgade mina vyer.
I viss mån.
Därför beger jag mig ut på ett måste för alla respektabla världsresenärer.
Dags för Europa.
Var är vi egentligen?
Jag ska ut på kontinenten.
Från nordligaste norr till sydligaste södern.
Jag lämnar turiststråken för att upptäcka hemliga smultronställen...
Har ni sett?
...och anamma min nya äventyrslystnad.
Titta! Inga händer!
Här är de ju! I, vad heter det, fören?
Jag ska träna mina smaklökar...
Jösses, vad smarrigt!
Druvorna är redo.
...och försöka leva som lokalbefolkningen.
Välkommen till byn.
Det här är vansinne.
Kom ihåg vem som räddade ditt liv!
Jag packar min oro djupt nere i resväskan...
Nu kommer de.
Man vet aldrig vad kroppen gör när man får panik
Jag har inte gjort nåt liknande sen jag var liten.
...och jag tänker säga tre ord jag aldrig sagt tidigare.
Klar för start.
Efter Skottland och Sverige
tar min Europaresa mig till det mest besökta landet i världen.
Frankrike.
Jag är i miljardärernas lekplats Saint-Tropez.
Tillflyktsort för världens glamorösaste människor.
Förhoppningsvis gör de ett undantag för mig.
FRANKRIKE
Det här kunde inte bli mer olikt min mors enkla bakgrund i Glasgow.
Det värmde mig om hjärtat att få se den.
Men i jakt på nya äventyr
har jag lämnat Skottland och rest 2 200 km till Medelhavskusten...
...och den här förtjusande hamnen.
En av de främsta anledningarna till att landet har 90 miljoner årliga besökare
är maten.
Och jag förstår dem. Maten är högst upp på min lista över prioriteringar,
och Frankrike har fler Michelinstjärnor än något annat land.
Jag vet inte särskilt mycket om exklusiv mat.
Pommes frites skulle jag väl säga är min franska favoritmat.
Men jag är här för att lära mig,
och vem skulle tacka nej till ett klassrum som ser ut så här?
Eugene, salut!
- Jag kommer! - Salut! Bonjour!
- Eugene. - Välkommen. Jag heter Yann.
Lokala entreprenören Yann har erbjudit att visa mig runt
efter ett typiskt Saint-Tropez-bemötande.
Vi tar ett glas champagne.
- Skål, Eugene. - För dig.
- Välkommen. - För Saint-Tropez.
Det var det här jag hade föreställt mig när jag lämnade Toronto.
Det är som en Hollywoodfilm.
Brigitte Bardot var väl den som satte Saint-Tropez på kartan?
Det stämmer. Ända sedan filmen Et Dieu créa la femme.
Och Gud skapade kvinnan.
- Exakt. - Den var stor.
Saint-Tropez blev berömt
och lockade fler människor, men mestadels från
konstens värld.
Som den här otroliga båten, som tillhör Giorgio Armani.
Det visar sig att kostymförsäljare har råd med maffiga båtar.
Och Armani är inte den ende.
George Clooney, Beyoncé och Brad Pitt semestrar här också.
Jag antar att de messar varann i förväg om parkeringsplats.
Det är megayachter. Får de stå här gratis, eller...
Nej, det kostar 3 000 om dagen
- att parkera. - 3 000 euro?
- För att parkera båten en natt? - Exakt.
Vilket fynd!
Men hamnavgiften är bara en droppe i havet.
Att chartra en superyacht kan kosta upp till två miljoner dollar i veckan.
Jag är inte så snabb på att lägga ihop två och två,
men jag tror det är därför stället kallas Billionaire's Bay.
Jag tror det är dags att åka till ditt hotell.
- Full fart framåt! - Nu kör vi.
Otroligt nog blir det bara bättre,
för jag har bokat rum på Lily of the Valley,
ett hotell beläget i en så vacker landsbygd
att den inspirerat stora konstnärer som Monet, Cézanne och Van Gogh.
Jag är ingen konstkännare direkt. Jag fick aldrig bra betyg i det.
Men jag borde kunna imponera på hotelldirektören Stéphane
med min skolfranska.
- Det är ett nöje att ha dig här. - Visst.
För 6 000 dollar per natt är stället inte billigt,
såvida man inte bor på en megayacht – i så fall är det ett fynd.
I varje fall är det underbart här.
Stig på. Bienvenue till din svit.
Gudars skymning.
Hotellet har designats av en av Frankrikes största arkitekter,
Philippe Starck, som verkar ha haft ett finger med överallt.
Varje detalj är utvald av Philippe Starck.
Faktum är att om vi vill ändra något, så måste vi höra med honom först.
Det är en man med sinne för detaljer.
En designer som inte vill att man rör nåt?
Det kan bli klurigt att komma i säng.
Nu till din privata pool.
- Man behöver inte ens lämna sviten. - Det behövs inte.
Bra. Jag kommer att vara på rummet de närmsta tre dagarna.
Och för att hålla mig sällskap – mer champagne.
Buteljerad av monsieur Starck själv.
Det här är faktiskt mitt andra glas champagne för dagen.
En tuff start på dagen, men jag gör så gott jag kan.
Tack för att du valde oss.
Skål för dig, herrn.
Just nu finns det inte så mycket att klaga över.
Inte för att jag är den som klagar.
En eloge till Philippe. Jag tänker inte röra nåt.
Jag tänker inte flytta på nåt, förutom kanske champagneglaset.
Men jag rör inte bordet.
Jag hade gärna stannat där jag är,
men jag vill lära mig allt om Saint-Tropez av någon som känner stället väl.
Hon har haft villa här i över 25 år,
och hon är kanske fortfarande glamorösast i stan.
Jag har blivit bjuden på middag av Joan Collins i Saint-Tropez.
Det är inget man säger varje dag.
Hon har gjort både tv och film.
Dynastin var en enorm serie.
Vi träffas på den välkända restaurangen La Ponche.
Den har varit ett inneställe sedan 1930-talet
och serverat berömdheter som Picasso och Sartre.
Just nu önskar jag bara att jag hade läst på om dem.
Var är han? Han är sen.
Jag brukar inte vänta på karlar.
I rättvisans namn,
den här karln får ett glas champagne vart han än går,
därav förseningen.
- Hej. - Hej, Joan.
- Hej, Eugene. Hur står det till? - Bara bra.
Välkommen till byn.
Jag har hört att du har en liten lya här.
Det stämmer.
Jag har kommit till Saint-Tropez sen jag var 16–17.
Men den tidens Saint-Tropez är inte samma som dagens.
Inte alls.
- Det var bara ett litet fiskeläge. - Jaså?
Coco Chanel kom hit på 30-talet med Hemingway och de andra.
Så folk har kommit hit sedan länge, men det var i princip oupptäckt.
- En skål för staden. Saint-Tropez. - Saint-Tropez. Absolut.
Jättegott. Jag som inte har ätit frukost. Gud vet vad som kommer hända.
Oj då. Se upp.
- Hej! - Hej.
Jag heter Thomas och är kökschef.
Jag tänkte rekommendera några specialiteter.
Vi har kulturarvstomater serverade med burrata från Apulien.
- Underbart. Jag älskar burrata. - Okej. Perfekt.
Och till monsieur kan jag rekommendera en ceviche av havsruda.
Den är rå och serveras med citrusvinägrett.
- Rå? - Ja.
Jag har alltid haft svårt för rå fisk.
Ät aldrig rå fisk!
Du är den första jag pratat med som äntligen håller med mig.
Jag kan rekommendera nåt annat. Kanske en ärtgazpacho?
Det låter gott.
- Låter det bättre? - Ja.
Tack, Thomas.
- Min smak är ganska enkel. - Plebejisk?
- Gillar du burgare? Varmkorv? - Plebejisk när det kommer till mat.
Fast... det är ju bra krubb. Det är ett som är säkert.
Maten här är långt ifrån snabb.
Ingredienserna tas från gårdar i närheten. Som tomaterna i Joans sallad.
Och min gazpacho innehåller getosten brousse de chèvre frais.
Utsökt, men inget man vill säga om.
Fint, va?
För fint för att ätas.
Jag är inte så förtjust i getter, men jag diggar deras ost.
- Det här är gott. - Burratan är drömlik.
Visst är den?
Saint-Tropez...
Jag har aldrig sett så många megayachter...
- Jag vet. De är hemska. - ...i samma hamn.
Jag hatar det.
De vill nog mest bara skryta med sina stora båtar.
Jag föredrar bergen och höjderna.
Finns det nåt ställe jag borde gå till som inte är på
- glamstråket här? - Du borde gå till bakgatorna,
där det finns fina hantverksbutiker som inte är Prada eller Gucci.
- Men du måste gå bland bakgränderna. - Okej.
Ärtgazpachon var ärligt talat delikat.
Man kunde känna getosten i den.
- Vilken underbar lunch. - Tack.
Överraskningen är, enligt Joan, att det finns en annan sida av stan.
Så jag tror jag tar hennes råd och traskar runt bland bakgatorna.
Jag tror att stan har mer att erbjuda än man först anar.
Bonjour, monsieur Levy.
- Bonjour! - Hur står det till?
- Redo för frukost? - Ja.
Närproducerad frukt, bakverk, müsli,
närproducerad honung och löskokta ägg.
- Smaklig måltid. - Merci beaucoup.
Jag brukar inte äta flerrättersfrukost, men jag kan göra ett undantag.
Maten är exceptionellt god, och utsikten är spektakulär.
Man förstår varför det är ett så populärt ställe.
Det är ljuvligt. Verkligen.
Efter min femrättersfrukost
är jag mätt på den glamorösa sidan av stan.
Så jag tänker utforska den andra sidan av Saint-Tropez,
som enligt Joan gömmer sig bland bakgatorna.
Min guide är mat- och vinexperten Sonia.
Kyss mig på franskt vis.
Du vet?
Åh, min första trippel!
- Är det så ni gör här? - Det är södra Frankrike.
Så vi pussar tre gånger här.
- Ska vi gå och upptäcka byn? - Det låter bra.
- Då går vi. - Då så.
Kan du franska?
Jag kan mer franska än jag trodde, men den kan ta slut när som helst.
- Vilken fin liten by. - Det här är den gamla delen av stan.
Och när det glamorösa folket kommer till Saint-Tropez
besöker de stället, men de är mest i hamnen med alla yachter.
Men det var därför många gillade stället, för det kändes verkligen som en by.
För mig är det här det äkta Saint-Tropez. Alla färger, all historia.
Nu ska jag visa dig hamnen. Här till höger ligger den gamla.
Ser du småbåtarna där? De kallas för "pointus".
För som du ser är de "pointu". "Pointu" betyder spetsig.
Så här. Spetsig.
Det är gamla fiskebåtar från Medelhavskusten.
Inget säger väl gamla och nya Saint-Tropez
- som den här synen. - Exakt.
De gamla pointus
och dessa enorma megayachter precis bakom dem.
Men det är på gott och ont.
Yachterna som kommer till Saint-Tropez, de...
De har med sig folk från hela världen.
- Precis. - Och de flesta här lever på turismen.
- Du är känd. Kanske du känner nån här. - Jag är inte såhär känd.
Min båt är en kajak.
Det bor bara runt 4 000 personer i Saint-Tropez,
men under sommaren fylls staden med 100 000 turister varje dag.
Jag tror inte att nån av dem paddlade kajak hit.
Vilken pärla.
Hej.
De vinkar åt oss. De gillar att bli sedda.
Inte vet jag...
Nånting här bara skriker: "Titta på mig!"
"Titta på mig! Titta vad jag har!"
"Titta vad jag har, allihop."
Är du inte hungrig?
- Vad hade du planerat? - Faktiskt,
så vet jag ett ställe som serverar fisk och skaldjur.
Hur låter det?
- Är den tillagad? - Den är full av B-vitamin.
- Det är bra för kroppen. - Nja...
Jag hade inte hjärta att säga
att jag precis fått bort smaken av svensk strömming ur munnen,
men hon insisterar på att ta mig till Chez Madeleine – hennes favoritsylta.
Oturligt nog för mig
är restaurangens specialitet Gillardeau-ostron.
De anses vara sötare, köttigare och mäktigare än många andra,
och de älskas av både turister och bybor.
Fram tills nu.
Jag ska visa dig. Det är så här jag gör. I med citronen...
Så här. Bra.
- Okej. - Kom igen.
Jag har aldrig ätit ostron,
men jag är i Frankrike, och jag vill inte att Sonia ska se mig som helt okultiverad.
Okej.
Det är viktigt att testa nya saker.
Det är inget jag bara säger. Jag vill verkligen göra det.
Du klarar det.
Jösses, vad smarrigt!
Jag smakade.
Jag kan inte beskriva konsistensen av det som rullade runt min tunga
i den längsta halvsekunden i mannaminne.
- Så... - Du får ursäkta.
- Jag bara... - Det var modigt av dig.
- Skål för mitt första ostron. - Bravo! Du klarade det.
Berätta vad du älskar med Saint-Tropez. Du verkar älska staden så mycket.
Definitivt. Faktiskt så hittade jag äkthet här.
Och när du säger äkthet, så menar du...
Det är flera olika saker, men det är främst
människorna, naturen vi har, kusten, skogen.
Enkla ting, men för mig är enkla ting det bästa.
Det enkla livet är min joie de vivre. Du då?
Jag försöker ha joie de vivre varje dag.
Men nånting säger mig att din är lite mer äkta.
- Låt mig veta när du har rest klart. - Okej.
Man kan lugnt säga att ostron inte är nån joie i mitt vivre.
Men Sonia har skvallrat
att det finns en mängd läckerheter inåt landet i Provence,
där hälften av landets mat odlas på mindre än 10 procent av landytan.
Här hittar man en av höjdpunkterna från min frukost,
provensalsk honung, som är så högt värderad
att den har samma skyddade beteckning som champagne.
Anna är en av regionens framgångsrikaste biodlare.
- Anna! - Hej!
Hon bor bara en timme inåt landet från Saint-Tropez,
men det är en annan värld med andra regler.
Tre?
Nej, här är det två.
- Två här? - Japp. På andra ställen är det tre,
men här i Provence är det två.
Vem visste att det är så komplicerat att säga hej?
Vi har 400 kupor totalt.
Är du redo att hjälpa mig samla lite honung?
Visst, det kan vi väl.
Provence har en stor mängd vilda blommor, som ger glada bin och magnifik honung.
Jag ser fram emot att smaka.
Jag önskar bara att vi kunde skippa insamlandet.
Jag är inte överförtjust i bin.
De må vara flitiga, men man vet aldrig när de tar en.
Låter som min gamla revisor.
Fast jag tror att det här är tillräckligt säkert.
Om inte, så skickar jag en liten lapp med sjukhusets namn på,
så får ni komma på besök om ni känner för det.
Nå? Vad tycks?
Jag känner mig som en i Backstreet Boys.
- Redo för det roliga? - Okej.
Jag ska skydda dig.
Kuporna här får inte flyttas.
Bina har en gps inom sig som är kopplad till jordens mitt,
och de vet precis var deras hem är.
Så när de beger sig ut för att hämta nektar,
kommer de alltid tillbaka till samma plats.
- Det är otroligt. - Visst är det?
Nu ska jag visa dig den vackraste kupan vi har.
Somliga är lite väl frikostiga med ordet "vacker".
- Redo för honung? - Ja. Typ.
- Titta bara! - Oj.
Ser du här runt ramen? Det är honung.
Ja.
Vet du vad jag gör nu? Så här.
Det där är nog inte smart.
Och när jag gör så här kommer honungen ner.
- Det betyder att de jobbar på den än. - Jag tror de är lite arga.
De är lite arga. Nu tänker jag ta en annan ram.
Den här är din, okej?
Snyggt!
Herregud.
Anna?
Attans, jag tror inte de gillar mig.
Anna? De attackerar mig som små MIG-plan. De är på handsken nu.
Okej.
Det fanns några väldigt arga bin som flög mot mig som blyhagel.
Okej, vi går väl då. Kom då.
Hör ni det där?
De låter mig inte vara. De kommer fan följa mig hem.
- Vilket vackert hus. - Ett typiskt 1700-talshus.
Anna driver företaget med maken Sebastien,
som har biodlare i släkten sedan långt tillbaka.
Man skär den.
Ser du honungen rinna?
- Vill du testa? - Det kan jag.
Perfekt.
Det är bra. Det här är galet. Det finns mycket honung här.
Massor. Redo att smaka honungen?
Ja, det kan vi göra.
Annas populäraste smaker är lavendelhonung...
- Ja. Det är utsökt. - Det är det.
Lätt.
...och timjan.
Mycket starkare. Jag vet inte vad det är. Myskaktigt.
- Ja, myskaktigt. - Är det?
Det här är Provence på burk.
Olivträden, vingårdarna... Den provensalska livsstilen är här.
Jag chillar bara, lyssnar på cikadorna, njuter av naturen...
Det är fantastiskt.
Det är fascinerande.
Det är uppenbart att Provence vet ett och annat om mat,
men det är också hem åt Frankrikes nationaldryck. Champagne?
Nix. Chardonnay? Gissa igen.
- Eugene! - Yann.
Yann, min hamnguide från igår, har bjudit in mig på en pastis,
Provences mest älskade aperitif.
Trevligt. Välkommen.
Pastis är en likör av stjärnanis och lakrits.
Det är väl inte starkt, eller?
Det beror på procenten. Jag har en stark. Du har en svag.
- Det är 45 grader, så var försiktig. - 45 grader. Jag vet inte riktigt...
Betyder det att man blir helt sned när glaset är tomt?
- Santé, Eugene. - Underbart!
Det här är det enkla livet i Saint-Tropez.
Det här är en stor del av det?
- Ja. - Ja. Det här var gott.
Jag är runt 28 grader nu.
Efter pastissmakningen
kräver traditionen att vi spelar det sekelgamla dryckesspelet pétanque.
Det här är en "cochonnet". Du måste kasta den...
Inte för nära eller långt borta. Och sen måste du få bollarna så nära...
- Cochonneten? - Exakt.
- Är ni redo? - Ja.
- Det var inte illa. - Bravo.
- Vad tycks? - Den var bra.
Jättebra.
Tydligen är jag en naturbegåvning.
- Inte illa. - Bra där.
Jättebra.
- Såg du det där? - Ja.
Pétanque och pastis. "P&P" kallar jag det. Bra grejer.
Jag gillar hur enkelt spelet är,
och hur det egentligen bara är en social sammankomst.
Milda mollusker!
Det är här man hittar joie de vivre.
Det är inte yachterna eller glammet. Du hittar inte det vackra folket här.
Det här är definitivt roligare.
Skål för er då. Min första runda pétanque.
- Och pastis. - Och första pastis.
- Skål. - Nu blir det åka av.
- Skål. - Skål på er.
Varsågod. Hemlagat iste.
Låt det smaka.
Det är min sista dag på Franska rivieran.
Och även om mitt lyxhotell har sin charm,
så är det stans äkta sida jag har fallit för – inte yachterna.
När man glider in i Saint-Tropez med en yacht på 600 miljoner dollar
vill man bara säga att man har råd med den.
Och visst, jag är också i nöjesbranschen.
Det finns en viss mån av "titta på mig" i den branschen,
men jag gjorde det aldrig för att bli känd.
Jag gjorde det för att jag gillar att skådespela.
Jag gillar att få några skratt.
Och en som har skrattat med mig,
förvisso av helt fel skäl efter ostron-debaclet, är Sonia.
Eugene, bonjour!
Hon har lovat mig en lättsam dag i en nöjsam bil.
Ser du vad jag har åt dig? Min 2CV. Hon heter Paulette.
Hon är född 1977. Hon är äldre än jag.
Kära nån. Makalöst.
C'est parti!
- Vart är vi på väg? - En av mina favoritsaker är
en picknick på stranden. Det är planen för ikväll.
Det låter lysande.
Sonias 1977 års Citroën 2CV må vara 30 år yngre än mig,
men jag är ändå lite orolig över terrängkörningen.
Är vi fortfarande i Frankrike?
Vi ska träffa min vän Yann och hämta grönsaker till picknicken.
Det här var ingen liten bondgård.
Den här bilen utformades faktiskt för två bönder och en säck potatis.
Så den är i sitt rätta element.
Man vet att man är i Europa när bilen är gjord för
två bönder och en säck potatis.
Då var vi framme.
- Där borta är han. Hej, Yann! - Sonia, hur är det?
Yann, det här är Eugene.
Yanns 20 hektar
förser många fina hotell och restauranger i Saint-Tropez med mat,
men hans metoder är förtjusande jordnära.
Jag noterade att du är barfota.
För det mesta går jag runt barfota så här. Jag är i kontakt med naturen.
Jag tror jag får känna den genom dig.
Jaha, det ser ut som rätt ställe.
- Ja, det bästa stället. - Så vi behöver tomat...
- Att börja med. - Sen kan vi testa lite nya grejer.
- Du får lita på honom. - Det här nu igen.
Det låter ju spännande.
Okej. Vi gör det väl då.
Fransmännen har nåt som kallas "terroir", smaken som bara god jord kan ge.
Yanns terroir är känd i hela Provence.
- Gott. - Inte illa, va?
Wow, det här var gott.
- Smaka på den här. - Rädisa?
Det är färsk ingefära.
- Uppfriskande, va? - Absolut.
- Verkligen. Väldigt starkt. - Fränt.
Den har lite citronsmak, och...
Jag känner ingen smak, för min tunga bara svider.
Men visst smakar det ingefära.
Ska vi ta några tomater?
Åh! Kolla in den!
- Vassego. - Tack.
Det var ju bra. Vi har fina tomater.
Yanns sätt är inte bara ekologiskt – det är även historiskt.
Han föredrar jordbrukstraditioner som går tillbaka till romarriket.
Vill du testa att ploga?
Ja, alltså... Det vore väl bra. Jag har alltid velat göra det, men...
Jag kommer vara precis bakom dig.
Det enda du behöver göra... Om du vill till vänster,
drar du till höger. Vill du till höger, drar du till vänster.
- Och du måste säga "yh". - Öh!
Bravo! Det går utmärkt.
Problemet med plogen...
Vill man åt vänster, går man åt höger. Vill man åt höger, går man åt vänster.
Vänster!
Mitt underbemannade hjärnkontor hade svårt att greppa det.
Vänster!
Akta fötterna. Oj då.
Bra jobbat!
Inte så pjåkigt, va?
- Wow! Hur gick det? - Ja, du...
Kolla själv.
Det är lite...
Duger det inte?
- Måste du fixa det nu? - Ja.
- Jaja. Har vi korgen? Jag kan bära den. - Tack.
- Du som precis plöjt en hel fåra. - Jaja, då går vi.
- Hej då! Går det bra? - Visst går det bra.
- Du behöver inget handtag? - Nej, jag har ju redan ett.
Innan jag kom till Saint-Tropez förväntade jag mig komplicerad kokkonst.
Men det jag upptäckte är
att den bästa franska maten är säsongsbetonad, närproducerad och enkel.
- Jag ser fram emot det här, Sonia. - Vi kom precis i tid.
- Titta bara! Vad fint. - Få se...
- För din underbara dag. - Skål för dig.
Tack.
Jag berättade tidigare om min joie de vivre.
Enkla nöjen. Men du då?
Hittade du din definition av joie de vivre?
Jag tror att min joie de vivre är att bara upptäcka...
...ett Frankrike jag inte har upptäckt tidigare.
Jag är verkligen betuttad i södra Frankrike.
Min fru Deb och jag har pratat om att tillbringa
en längre tid runtom i Europa.
Jag tror jag kommer insistera på
att Saint-Tropez är värt ett besök.
Jag trodde att Saint-Tropez bara handlade om glamour,
så platsens skönhet är något jag har fått upptäcka.
Enkla nöjen är i princip hela min grej.
Jag har lärt mig mycket mer om Frankrike och lite mer om mig själv.
Men viktigast av allt – jag har lärt mig tacka nej
nästa gång nån bjuder på ostron.
Så merci och bon voyage! Nu reser jag vidare.
I nästa avsnitt...
Tyskland. Något jag aldrig hade förväntat mig var det här...
Det bådar illa när det första man gör på hotellet är en läkarundersökning.
Det här är panikknappen.
Varför skulle nån behöva en sån?
Åh, du milde...
Jag har 600 får bakom mig.
Jag tror jag tappar kontrollen.
Jag känner mig levande.
Undertexter: Borgir Ahlström