Кажуть, подорожі – це життя.
Можливо. Якщо цілий день в аеропорту не висмокче з тебе всі життєві соки.
Де ще вас попросять приїхати на дві години раніше,
щоб ви потім жахливо ризикували на дві години запізнитися?
Та все ж я думаю, що торішні подорожі були для мене корисні.
Схоже, вони розширили мій кругозір.
Трохи.
Тому тепер я вирушаю туди, де мусить побувати
кожен порядний мандрівник.
У подорож по Європі.
А де ми взагалі?
Обʼїду весь континент...
з крайньої півночі до крайнього півдня.
Я зійду з битого шляху і знайду справжні приховані перлини...
Ти знімаєш?
...і дам волю новонародженому потягу до пригод.
Глянь на мене. Без рук.
Ось вони. А що це, ніс?
Навчатиму свої смакові рецептори...
Нереальна смакота.
Виноград готовий.
...і спробую жити як місцевий.
Вітаю в моєму селі.
Здуріти можна.
Я врятував тобі життя. Запамʼятай мене.
Я пакую всі тривоги у валізу...
Ось вони. Ось вони.
Ми не знаємо, на що здатне тіло в стані невимовного жаху.
З дитинства нічого подібного не робив.
...і я от-от вимовлю три слова, яких ніколи не казав.
До зльоту готовий.
МАНДРУЄМО НЕОХОЧЕ З ЮДЖИНОМ ЛЕВІ
ЄВРОПА
Після Шотландії та Швеції
мандри по Європі привели мене в найбільш відвідувану країну світу.
Це Франція.
Я зараз на гральному майданчику мільярдерів – у Сен-Тропе.
Місце відпочинку найгламурніших людей світу.
Надіюся, для мене зроблять виняток.
ФРАНЦІЯ
Яка разюча відмінність від скромного району маминого дитинства в Ґлазґо.
Там я несподівано відчув теплоту, яка прикрасила моє перебування.
Але в пошуках нових пригод
я подолав 2 200 км від берегів Шотландії до Середземного моря...
і цієї прекрасної гавані.
Чи не найголовніша причина, чому щороку 90 мільйонів туристів їдуть у Францію –
це їжа.
І я їх розумію. Їжа на першому місці у списку моїх пріоритетів,
а у Франції більше зірок Мішлен, ніж у якоїсь іншої країни.
Я небагато знаю про французьку високу кухню.
Картопля фрі – ось моя найулюбленіша страва французької кухні.
Але я приїхав навчатися,
а кому не захочеться посидіти за партою в такій класній кімнаті?
Юджине, салют!
- Я зараз! - Салют, Юджине! Бонжур!
- Юджин. - Вітаю. Дуже приємно. Ян.
Місцевий підприємець Ян зголосився показати туристичні принади
і вітає мене цілком у дусі Сен-Тропе.
По келиху шампанського.
- Будьмо, Юджине, і... - За вас.
- ...вітаємо в Сен-Тропе. - За Сен-Тропе.
Щось таке я собі й уявляв, коли вирушав у подорож з Торонто.
Як у голлівудських фільмах.
Мабуть, саме завдяки Бріжит Бардо Сен-Тропе здобув популярність.
Справді. Думаю, це після того фільму,
«Et Dieu Créa La Femme».
«І Бог створив жінку».
- Точно. - Шедевральний фільм.
Сен-Тропе справді прославився
і став приваблювати все більше й більше людей, але радше з
мистецької сфери, скажімо так.
Наприклад, ця дивовижна яхта належить Джорджіо Армані.
Ух ти.
Виявляється, якщо продавати костюми, то можна заробити на цілий корабель.
І не Армані єдиний.
Джордж Клуні, Бейонсе і Бред Пітт теж тут відпочивають.
Мабуть, списуються заздалегідь, домовляються про парковку.
Це мегаяхти. А вони тут паркуються безплатно чи...
Ні. За три тисячі на день,
- за стоянку отам. - Три тисячі євро,
- за парковку яхти на ніч? - Так. Точно.
Вигідна ціна.
Але вартість швартування – лише крапля в океані.
Оренда суперʼяхти може коштувати до двох мільйонів доларів за тиждень.
Я не дуже швидко складаю два і два,
але здається, тепер ясно, чому це називають Бухтою мільярдерів.
Юджине, пора вас відвезти в готель, ні?
- Керманичу, повний вперед. - Так, їдьмо.
Неймовірно, але добрі часи стають тільки кращі,
бо мені забронювали номер у Lily of the Valley,
готелі, розташованому в сільській місцевості, такій запаморочливо гарній,
що вона надихала великих художників – Моне, Сезанна і Ван Гога.
Я не поціновувач мистецтва. З мистецтва в мене завжди була трійка.
Але я напевно справлю враження на менеджера готелю, Стефана,
французькою, яку вивчав у школі.
- Бонжур. - Бонжур, мсьє Леві.
Тре бʼєн. Мерсі.
Ми дуже раді вас вітати.
- Так. - Прошу.
Тут недешево: трохи більше ніж шість тисяч доларів за ніч,
якщо ви не орендар тої мегаяхти,
бо тоді це вигідно.
Так чи так, я в захваті.
Мерсі.
Прошу. Ласкаво просимо в повний люкс, сер.
Очманіти.
Цей готель спроєктував топовий архітектор Франції,
Філіп Старк, у якого, схоже, практичний підхід до справи.
Кожну деталь добирав сам Філіп Старк.
Фактично всі вироби,
якщо ми захочемо щось поміняти чи перемістити, треба узгоджувати з ним.
Це людина, орієнтована на деталі.
Дизайнер, який не любить, коли щось у кімнаті переставляють?
Може бути складно домовитися.
- Ось, ваш приватний басейн. - Ого.
Так і з номера можна не виходити.
Виходити не треба.
Добре. Тоді я буду в номері, три дні.
А щоб я не нудьгував – знову шампанське,
розлите власноруч мсьє Старком.
Це вже мій другий келих шампанського за сьогодні.
Нелегкий початок дня, але я дуже стараюся.
І дякую, що ви з нами.
За вас, сер.
Не думаю, що зараз мені є на що понарікати.
Та я й не люблю скаржитися.
Філіп молодець.
Я не буду нічого пересувати.
Ви не побачите, як я щось переміщую, крім цього келиха з шампанським,
але стола я не посуну.
Не хочеться нікуди йти,
але на мене чекає вся правда про Сен-Тропе від обізнаної людини.
Понад 25 років вона володіє тут віллою,
і можливо, це й досі найгламурніша жителька міста.
Я отримав запрошення від Джоан Коллінз на вечерю в Сен-Тропе.
Такі слова я не щодня вимовляю.
Вона знімалася в кіно. В телесеріалах.
«Династія» – мегапопулярний свого часу серіал.
Ми зустрічаємось у знаменитому місцевому ресторані, La Ponche.
Цей модний, популярний з 1930-х заклад
часто відвідували такі постаті, як Пікассо і Сартр.
А я тим часом безмежно шкодую, що не підчитав про Пікассо й Сартра.
Де він? Запізнюється.
Я не звикла чекати на чоловіків.
Заради справедливості,
в цього чоловіка заливають шампанське всі, з ким він знайомиться,
тому й спізнився.
- Добридень. - Вітаю, Джоан.
Вітаю, Юджине. Як ви?
- Усе добре. - Добре.
Вітаю в моєму селі.
Я чув, що у вас тут є невеличка хатинка.
- Є. Так. - Ага.
Фактично я їжджу в Сен-Тропе з 16–17 років.
Але тоді Сен-Тропе був ще не такий, як нині.
Зовсім не такий.
- То було тихе рибальське село. - Правда ж? Серйозно?
У 1930-ті сюди приїжджали Коко Шанель, Гемінґвей та інші їм подібні.
Тому багато хто віддавна сюди їздить,
але по суті про нього ніхто не знав.
Пропоную тост за містечко. Сен-Тропе.
За Сен-Тропе. Безумовно.
Дуже смачно. Але я не снідала.
- Бог його зна, що буде. - Ой-ой.
- Ой-ой. Обережно. - Ой-ой.
Так, шеф!
- Вітаю. - Вітаю. Бонжур.
- Я Томас, шеф-кухар La Ponche. - Томас.
Хочу запропонувати вам свої особливі страви.
Можу порадити
культивовані колекційні томати з сиром бурата з Апулії.
- Чудесно. Люблю бурату. - Справді?
- Добре. Чудово. - Добре.
А вам, мсьє, можу запропонувати севіче з морського ляща.
Сирий, з цитрусовим соусом вінегрет.
- Сирий? - Так.
- Я завжди побоювався сирої риби. - У мене є...
Ніколи не їжте сирої риби.
Ви перша людина в моєму житті,
яка фактично каже те саме, що я постійно повторюю.
Тоді запропоную щось інше.
- Гаспачо з зеленим горошком. - Авжеж. Так.
- Чудово. - Так.
- Більше до вподоби? - Так, більше.
- ОК. - Так.
Дякую, Томасе.
- У мене простацькі смаки. - Плебейські?
- Гамбургери? - Плебейські.
- Хотдоги. - Що стосується їжі.
Хоча це хороша страва,
я впевнений.
Їжа тут – повна протилежність фастфуду.
Складові закуповують на сусідніх фермах,
як ті томати для салату Джоан.
А в моєму гаспачо – сир від місцевих кіз, «бруз де шевр фре».
Смачно, але вимовити цю назву вдруге я не візьмуся.
Вуаля.
Хіба не краса?
Так гарно, що і їсти жаль.
Я не в захваті від кіз, але їхній сир дуже смакує.
- Це смачно. - Бурата надзвичайна.
Правда, смачно?
Сен-Тропе...
Я ніколи не бачив стільки мегаяхт...
- Я знаю. Вони жахливі. - ...скупчених в одній гавані.
Це огидно.
Я думаю, що люди вихваляються тими здоровенними яхтами.
Я віддаю перевагу горам і пагорбам.
А є таке місце, яке мені варто відвідати, але воно віддалене
- від гламурного маршруту Сен-Тропе? - Так. Однозначно пройдіться
задвірʼям Сен-Тропе.
На тих вуличках – чудесні крамнички ремісників,
не Prada, не Gucci й таке інше.
- Добре. - Але треба
- пройтися провулками. - Он як.
Визнаю — гаспачо з горошку було дуже смачне.
Трохи козячого сиру. Я розпізнав складники.
- Чудовий був обід. Дякую. - І я дякую. Так приємно.
Несподівану річ сказала Джоан.
Схоже на те, що у Сен-Тропе є інша сторона.
Тому я скористаюся її порадою і трохи
прогуляюся задвірками.
Думаю, що тут, у цьому місті, цікавіше, ніж здається на перший погляд.
Бонжур, мсьє Леві.
- Як ви сьогодні? - Бонжур.
- Я... Так. - Готові снідати?
Місцеві фрукти, випічка, гранола,
місцевий мед і некруто зварені яйця.
- Смачного снідання. - Мерсі боку.
Я не звик снідати кількома стравами, але тут зроблю виняток.
Усе надзвичайно смачне, а краєвид просто вражає.
Тут розумієш, чому це такий популярний європейський курорт.
Краса неземна. Реально.
Після сніданку з пʼяти страв
я думаю, що цілком засвоїв гламурний район цього містечка.
Тому вирушаю досліджувати іншу сторону Сен-Тропе.
За словами Джоан, ця сторона ховається на задвірках.
Мій гід знається на їжі та винах. Це Соня.
По-французьки. Ви у Франції.
Розумієте?
- Так. Бонжур. - Мій перший потрійний.
- То це... Як називається? - Це південь Франції,
ми тут цілуємося тричі. Так.
Підете зі мною відкривати село?
- Залюбки. - Так?
- Ходімо. Готові? - Добре.
- Так. - Говорите французькою.
- Браво. - Так.
Схоже, я знаю мову краще, ніж думав,
але ці колеса можуть відвалитися будь-якої миті.
- Симпатичне село. Так. - Ви зараз
у старому районі Сен-Тропе.
Авжеж, коли гламурні люди приїжджають у Сен-Тропе,
вони сюди приходять, але більше бувають
у головному порту, де великі яхти.
І... Саме тому
багатьом дуже подобається це містечко, бо воно справді схоже на село.
Істинний Сен-Тропе для мене – тільки тут.
Ці кольори. Усе дихає історією.
Але зараз я покажу вам порт.
Праворуч у нас – старий порт.
Бачите кораблики? Це пуантю.
- Бо бачите, вони пуантю. - «Пуантю».
- Трохи гострі. - Загострені.
Отакі. Загострені.
Це старі рибальські човни з Середземного моря.
Так?
Нема промовистішої ілюстрації до старого та нового Сен-Тропе,
- ніж оця картина... - Так.
- ...старі «пуантю»... - Так.
...і здоровенні мегаяхти...
- Так. Ага. - ...прямо за ними.
Але це й добре, й погано.
- ці яхти, які... - Так.
...припливають у Сен-Тропе.
Тобто вони...
Привозять багато людей з усього світу.
- Саме так. - У нас більшість
- заробляє на туризмі. Так. - На життя. Авжеж.
Ви відомий. Може, там ваші друзі.
- Не такий відомий. - Хтозна.
Я плаваю на каяку.
Населення Сен-Тропе – усього чотири тисячі людей.
Але влітку містечко наводнюють туристи – по сто тисяч щодня.
Навряд чи вони прибувають на каяках.
- Яка ляля. - Дуже гарна.
Привіт.
Бачте, вітаються.
- Так. - Люблять, щоб їх помічали.
Ну я не знаю.
Це якась кричуща демонстрація: «Ось, дивіться на мене.
- Дивіться, що в мене є». - Ну так...
«Люди, бачите, який я багатий?»
Ви не зголодніли?
- А які у вас ідеї? - Взагалі-то
я знаю чудовий ресторанчик, де можна попоїсти морепродуктів.
Маєте бажання?
- А вони не сирі? - Там багато вітаміну B.
- Корисно для організму. - Ага. Ну...
Я не наважуюся сказати Соні,
що ледве позбувся присмаку шведського оселедця в роті.
Але вона веде мене в Chez Madeleine,
свій улюблений заклад.
На моє нещастя,
ресторан спеціалізується на устрицях Жилардо.
Їх вважають солодшими, мʼясистішими і насиченішими за інші сорти,
і їх полюбляють як місцеві, так і туристи.
Полюбляли.
Я вам покажу.
- Ось як я їм. Полити лимончиком. - Добре.
- Отак. Добре. - Так.
- Добре. - Тепер ви.
Я ще ніколи не їв устриць,
але я у Франції, та й не хочу, щоб Соня подумала, ніби я геть некультурний.
Зараз.
Я думаю, що важливо пробувати різне.
І це не просто слова. Я хочу підкріплювати їх ділом.
Ви зможете.
Нереальна смакота.
Я спробував.
Не можу описати текстуру того, що перекочувалося на язиці,
і то була найдовша частка секунди на моїй памʼяті.
- Що ж... - Мені дуже прикро. Я просто...
Хоробрий вчинок. Ви молодець.
- За мою першу устрицю. - Браво! Браво. Ви змогли.
Розкажіть, що ви любите в Сен-Тропе.
Я бачу, ви дуже його любите.
Безперечно. Взагалі-то тут, у Сен-Тропе,
я знайшла автентичність.
- Під автентичністю ви маєте на увазі... - Так.
Суміш усього різного, але здебільшого це від...
від людей, від природи, яка в нас тут є:
берегова лінія, ліс.
- Щось простеньке, але ви розумієте. - Простеньке?
- Для мене просте – найкраще... - Так.
Просте життя для мене – це «joie de vivre».
А для вас?
Я намагаюся щодня відчувати «жуа де вівр»,
але щось мені підказує, що ваше трохи автентичніше.
Наприкінці подорожі розкажете.
- Добре. - Так?
Можна сміливо стверджувати, що устриці — це не «жуа» мого «вівр».
Але Соня каже,
що набагато більше радостей життя можна скуштувати в Провансі,
де вирощують половину харчів країни на клаптику 10% від усієї території.
Серед іншого, збирають окрасу мого сьогоднішнього снідання –
провансальський мед. Він так високо цінується,
що має такий самий охоронний статус, як і шампанське.
Анна належить до кола найуспішніших бджолярів регіону.
- Анна. - Вітаю.
До її ферми – година їзди
від Сен-Тропе, але це вже інший світ з іншими правилами.
Тричі?
Ні. Тут – двічі.
- Двічі? - Так.
- А я... - В інших місцях – тричі.
- Але тут, у Провансі, двічі. - Зрозумів.
Хто ж знав, що вітатися – це так складно?
Загалом у нас 400 вуликів.
Ви готові допомагати мені збирати мед?
Ну що ж, можна.
У Провансі росте багато диких квітів,
тому тамтешні бджоли щасливі, а мед – божественний.
Жду не діждуся дегустації.
Але без його збирання можна було б і обійтися.
Я не в захваті від бджіл.
Вони працьовиті,
але ніколи не знаєш, коли вжалять.
Як деякі знайомі бухгалтери.
Але я думаю, особливої загрози не буде.
А якщо буде, я скину вам повідомлення, в якій я лікарні,
а ви вже вирішуйте, чи їхати мене провідувати.
Як я вам?
Я наче з гурту Backstreet Boys.
- Готові бавитися? - Так.
Я вас захищатиму.
Усі вулики, які ви тут бачите, переміщувати не можна.
У бджіл є вбудований GPS, привʼязаний до центру землі,
і вони точно знають, де їхній дім, їхні вулики.
Коли вони вилітають збирати нектар,
то завжди вертаються точнісінько на те саме місце.
- Дивовижно. Справді. - Це дивовижно.
А зараз я вам покажу наш найкрасивіший вулик.
У деяких людей специфічне розуміння краси.
- Готові побачити мед? - Так. Мабуть.
- Погляньте. - Боже.
Ось, бачите, навколо рамки? Це в нас мед.
Так.
Знаєте, що я зроблю? А ось що.
По-моєму, це не дуже вдала думка.
- Анно. - І тоді
він поллється. Це мед.
- Ага. - Тобто вони його ще готують.
Так. По-моєму, вони трохи сердиті.
Трошечки розсердилися.
- Тому візьму ще одну рамку. - Ага.
Це вам. Так?
Супер.
Господи.
Анно.
Капець. Я їм не подобаюся.
Анно. Вони зараз злетять, як МіГ-31К. Вони на моїй рукавичці.
Добре.
Чесне слово, бджоли були злющі.
Вони вже хотіли кидатися на мене.
Такими дрібними кульками.
Ну все, ходімо.
Чуєте?
Причепилися. Вони за мною додому полетять.
- Який красивенний будинок. - Так.
Типовий будинок 18-го століття.
Анна керує бізнесом з чоловіком, Себастьєном.
Його сімʼя – пасічники з діда-прадіда.
І зрізаєте.
- Бачите, як тече мед? - Ух ти.
- Покуштуєте? - Так. Я покуштую.
Чудово. Отак дуже добре.
Прекрасно. Здуріти можна. Там так багато меду.
Багато. Готові куштувати мед?
Так. Продегустуймо.
Найбільший попит в Анниних клієнтів на лавандовий мед...
- Так, це смачно. - Справді.
Такий легкий.
...і чебрецевий.
Набагато різкіший смак.
Не знаю, що це. Може, мускус.
- Аякже, мускус. - Класний. Справді мускус?
Це Прованс у банці.
Оливкові дерева. Виноградники. Те, як живуть у Провансі, – все тут.
Просто відпочивай. Слухай цикад, насолоджуйся природою...
- Так. - ...це прекрасно.
Справді чудесно.
Мерсі. Мерсі. Мерсі.
Мерсі боку.
Цілком зрозуміло, що в Провансі багато знають про їжу,
але також це домівка національного напою Франції. Шампанського?
Ні. Шардоне? Подумайте.
Юджин.
- Ян. - Привіт.
Ян, мій учорашній гід з бухти, запросив мене продегустувати пастіс,
найулюбленіший аперитив у Провансі.
Дуже приємно. Вітаємо.
Пастіс – алкогольний напій з зірчастого анісу й локриці.
- Він же не міцний, правда? - Колір.
Залежить від концентрації. Цей міцний.
- А цей – легкий. - Так.
Тут 45 градусів. Будьте обережні.
- 45 градусів. Не знаю, чи... - Ми розводимо.
Тобто...
- вас отак хилить... - Ні.
...коли допʼєте?
- Ваше здоровʼя. - Так. Чудесно.
Так.
Така вона, простота життя у Сен-Тропе.
І це важлива її складова?
- Так. - Так. Смачно.
Моя кондиція – приблизно 28 градусів.
Після дегустації пастісу
місцева традиція диктує зіграти в старовинну пияцьку гру – петанк.
Це «кошоне».
- Його треба кинути... - «Кошоне».
...не дуже близько чи далеко.
А тоді треба підкотити ці кульки якнайближче...
- До «кошоне»? - ...до «кошоне». Точно.
- Ну поїхали. Готові? - Так.
А непогано.
- Непогано. - Браво.
Ну як?
Чудово.
Гарно.
Супер!
Виявляється, я природжений спортсмен.
- Який кидок. - Дуже вдалий.
- Ух ти. - Суперово.
- Бачив? Ти це бачив? - Я бачу.
Петанк, пастіс. ПеПе, як я це називаю. Мені подобається.
І простота гри дуже сподобалася,
і те, що насправді це привід, щоб люди зібралися разом.
- О-ла-ла. - Ні!
Нічого собі!
У цьому однозначно є «жуа де вівр».
Це не яхти. Не гламур. Тут ви гламуру не знайдете.
У цьому більше щирої радості.
Піднімаю цей келих за вас усіх. Це мій перший петанк...
- І перший пастіс. - ...і пастіс.
- Будьмо. - Давайте.
Будьмо.
- Будьмо. - За вас.
Прошу. Домашній чай з льодом.
- Смачного. - Мерсі.
Мій останній день на французькій Рівʼєрі.
У розкішному готелі є свій шарм,
але насправді я полюбив це містечко за його автентику.
Не за яхти.
Коли заходиш у Сен-Тропе на яхті за 600 мільйонів доларів,
ти показуєш людям, що маєш гроші.
Я працюю в розважальному бізнесі.
У цьому бізнесі є певна показушність,
але я туди пішов не для того, щоб стати селебріті.
Пішов, бо, ну, люблю акторську гру.
Люблю, коли глядачі сміються.
І ось вона, глядачка, яка сміялася зі мною,
але не тому, що я вдало пожартував (особливо з устрицями), – Соня.
Юджине. Бонжур!
Вона мені пообіцяла дуже простий день у дуже радісній машинці.
Соня.
- Бачте, що в мене є? - Ого.
Моя французька манюня, 2CV. Її звати Полетт.
- Добре. - Народжена в 1977-му.
Старша за мене.
- Нічого собі. Очманіти. - Так.
Поїхали!
Куди прямуємо?
Знаєте, Юджине, є в мене одне улюблене заняття –
пікнік на пляжі.
Туди я вас сьогодні й везу.
Прекрасний план.
Сонін «сітроен 2CV» 1977 року випуску на 30 років молодший за мене,
але мене трохи турбує його здатність долати бездоріжжя.
Ми ще у Франції?
Ми їдемо до мого друга Янна, візьмемо трохи овочів
для пікніка на пляжі.
- Нівроку таке господарство. - Так.
Від початку ця машина
була призначена для двох селян і мішка картоплі.
Тобто вона зараз на своєму місці.
Ти знаєш, що ти в Європі, коли машина розрахована
на двох селян і мішок картоплі.
Приїхали. Ми на місці.
Отам Янн.
- Привіт, Соня. Як ти? - Янн.
- Янн, це Юджин. - Так.
Яннова 50-акрова ферма
постачає овочі в елітні готелі й ресторани Сен-Тропе,
але сам він приємно дивує приземленою простотою.
Я помітив, що ви не взуті.
Майже весь рік я ходжу босий, отак.
У контакті з природою.
Я відчую цей контакт через вас. Правда ж?
Я думаю, ми приїхали туди куди треба.
- Бачите? Я ж казала. Найкраще. - Нам потрібні томати.
- Помідорки... - Для початку.
А потім спробуємо щось нове, думаю, що ви
такого ще не пробували.
- Довіряйте йому, як мені. - Ну от, знову.
Я в радісному передчутті.
Добре. До роботи.
У французів є поняття «теруар»,
смак, якого набувають їжа й напої, що зросли на якісному ґрунті.
А Яннів «теруар» знають у всьому Провансі.
Мерсі.
- Смачно. - Непогано?
Ух ти. Смакота.
- Скуштуєте? - Редис? Ні.
Ні. Це свіжий імбир.
- Бадьорить? - Ще б пак.
- Дуже пекучий. - Гострий.
- Так. - Так.
У нього присмак лимона і...
Я не відчуваю присмаків, бо в мене язик горить.
Але на смак – однозначно як імбир.
Почнемо збирати помідори?
Ой, мама.
- Добре. Дякую. - Отак.
- Так. - Це чудово.
Набрали класних томатів.
Метод Янна не просто органічний – він ще й історичний.
Його традиції рільництва сягають давньоримських часів.
Хочете спробувати орати?
Ну як сказати. Можна. Оранка є в моєму списку «встигнути до смерті»...
- Ризикнете? - ...але...
Я йтиму одразу за тобою.
Позаду.
Робіть так: коли треба повернути ліворуч,
тягніть вправо, а якщо праворуч – тягніть вліво.
- А ще скажіть коню: «У-у». - Так.
У-у.
Браво! Ви молодець!
Бачите?
З плугом така штука.
Коли треба йти ліворуч, його треба рухати вправо.
А якщо праворуч – рухати вліво.
Вліво, вліво.
І мій маленький розум
не міг швидко впоратися з цим переходом.
Вліво, вліво.
Обережно, ноги. Ой-ой.
Молодець!
- Так. - А ви спец, га?
- Клас. І як? - Це... Ну...
- Погляньте. - Так.
Ну, трохи...
Не годиться для сівби?
- Доведеться рівняти? - Так. Але це легко.
- Добре. У нас цілий кошик? - Може, ми... Чудово.
- Я понесу. - Дуже вам дякую.
Ви щойно проорали цілу борозну.
Я пішов.
- Мерсі, Янн. - Мерсі, Юджине.
- Мерсі, Соня. Па-па. - Бувай. Оревуар. Ну як?
Нормально.
- Не допомагати? Точно? - Ні.
Не треба оплесків.
До прибуття в Сен-Тропе я очікував складної кулінарії.
Але виявилося,
що найкращі страви французької кухні сезонні, місцеві й прості.
Соню, вже слинка тече.
Наближається найкраща пора дня.
- Погляньте. - Добре.
- Так гарно. - Ану гляну.
За ваш прекрасний день.
І за вас.
Дякую.
Я вам розповідала про свою «joie de vivre».
Це прості радощі. А у вас що?
Знайшли своє визначення «joie de vivre»?
Думаю, що моя радість у тому, щоб відкривати для себе...
ту Францію, яка залишалася для мене прихованою.
Так.
Південь Франції полонив моє серце.
Ми з Деб, моєю дружиною, говорили про те, щоб поїхати
на довший час кудись у Європу.
Я думаю, що тепер наполягатиму:
Сен-Тропе – чудове містечко для відпочинку.
Я думав, що Сен-Тропе – це суцільний гламур.
Тому неочікувано відкрив для себе всю його красу.
Прості радощі – в цьому, по суті, весь я.
Я дізнався значно більше про Францію і трохи – про себе самого.
А головне – я зрозумів, що треба ввічливо відмовлятися,
коли хтось пропонує мені устриці.
Мерсі – і бон вояж, бо я вирушаю далі.
Далі в програмі...
Німеччина. Такого я точно не очікував.
Трохи зловісно, дізнатися, що ваша перша дія
в цьому готелі – візит до лікаря.
Ось тривожна кнопка.
Навіщо людині тривожна кнопка?
Боже мій.
- За мною – 600 овець. - Не треба.
Я втрачаю самовладання.
Боже... Так.
Відчуваю, що живу.
Переклад субтитрів: Олена Любенко