Azt mondják, az utazás maga az élet.
Meglehet, már ha egyetlen nap a reptéren el nem veszi az életkedvét az embernek.
Hiszen hova máshová kell két órával előbb odaérni...
csak hogy vészesen közel járjunk
egy kétórás késéshez?
Ezzel együtt a tavalyi utazásaim alighanem jót tettek nekem.
Távlatokat nyitottak a szemléletmódomban.
Valamelyest.
Így hát nekiveselkedem annak, ami nyilván
minden valamirevaló utazónak kötelező.
Bejárom Európát.
Na jó. Hol is vagyunk pontosan?
Európaira veszem a figurát...
méghozzá tetőtől talpig.
A járt utat elhagyva igazi eldugott kincseket fedezek fel...
Ezt veszitek?
...és bimbózó kalandorlelkületemet is szabadjára engedem.
Idenézzenek! Nem is fogom.
Itt vannak. Mi is ez, a hajóorrnál?
Kiművelem az ízlelőbimbóimat...
Nahát, ez de finom volt.
A szőlő készen áll.
És igyekszem úgy élni, ahogy a helyiek.
Isten hozta a falumban.
Hát ez őrület!
Megmentettem az életed. El ne felejts.
Minden aggályomat a poggyászomba csomagolva...
Itt jönnek. Itt jönnek.
Nem tudni, rémületében mire képes az emberi test.
Szerintem gyerekkorom óta nem műveltem ilyesmit.
Három olyan szót készülök kiejteni,
amit még soha nem mondtam.
Útra készen állok.
EUGENE LEVY, A KEDVETLEN UTAZÓ
EURÓPA
Oké, a modern Németország számomra mindig afféle fehér folt volt a térképen.
Sörcsarnokok, nagy kolbászok, jó kocsik. Ennyit tudok.
Torontóból elindulva
megfogadtam, hogy ki fogok próbálni új dolgokat, és kevésbé járt utakra térek.
Így gondosan kerültem a nagyvárosokat, az Oktoberfestet meg pláne.
Egy olyan helyre látogatok el inkább, ahol állítólag az igazi németek nyaralnak.
Amire egész biztosan nem számítottam, az ez.
NÉMETORSZÁG
Íme, ez itt Sylt apró szigete, Németország legészakibb csücskén.
Ez a homokos tengerparti üdülőhely majdnem egymillió látogatót vonz évente.
Azt se tudtam, hogy Németországban szigetek vannak, meg tengerpart,
de hát úgy tűnik, sok mindent nem tudok.
Talán a kelleténél eggyel több pohár pezsgő után
Franciahonból e keskeny, északi-tengeri földnyelv felé vettem az utam.
Talán éppen erre van most szükségem.
Sylt mágnesként vonzza a tehetőseket és az egészségmániásokat.
Európában a wellnessipar Németországban a legnagyobb,
évente több mint 200 milliárd dollárt is kitesz.
Na, mennyi dohányt is kell a makkegészségre áldozni?
Nos, most legalább lábujjig megmerítkezem a németek wellnessigézetében,
pedig már mindenkinek megmondtam, hogy így is pont jól érzem magam.
Csak óvatosan, értékes rakomány.
Németország, a maga nagyjából 84 millió lakosával,
durván Montana-nagyságú ország, és Európa legerősebb gazdaságával büszkélkedhet.
Eléggé ledöbbentem. Nem ilyenre számítottam.
Nekem inkább az amerikai keleti partra hajaz.
Mint kiderült, Sylt a német Hamptonsként is ismert üdülőhely.
Ezek a nádfedeles házak pedig az egész ország legdrágábbjai közé számítanak.
Még az apró házikók is akár ötmillió dolláros áron kelhetnek el.
A maga módján meglehetősen túlvilági.
Mintha egy tündérmesében járna az ember.
Olyan a hely, hogy biztos a Grimm testvéreknek is van erre házuk.
A táj és az építészet láttán,
no meg az egészséges életet hajszolók tömegének láttán,
úgy érzem, most némiképp ismeretlen vizekre tévedtem.
Számomra a wellness teljességgel idegen fogalom.
Mindig úgy képzeltem, hogy ilyesmit akkor csinál az ember, ha szükségét érzi.
Afféle egészségmegőrző és fogyasztó praktika.
Na jó, egy icipicit tán kétkedve állok hozzá.
Ugyanakkor már 76 éves vagyok.
És be kell látnom, hogy én sem leszek már fiatalabb.
Nem rossz 76 évesnek lenni, feltéve, ha erre-arra még képes az ember.
Voltaképp tényleg minden az egészségünkön múlik.
Ehhez kétség sem férhet.
Az ott a Lanserhof? Odafönt a dombon?
Úgy néz ki, mint a többi nádfedeles házikó,
csak vagy 800-szor nagyobb.
A Lanserhof egy világhírű holisztikus egészségközpont.
Őszintén megvallom, még sose láttam bármi ehhez foghatót.
Olyan milliárdosokat és hírességeket vonz ide a program, mint Victoria Beckham,
Kate Moss, Cara Delevingne és immár jómagam is.
- Köszönöm, Lars. - Nincs mit.
Nagyon köszönöm.
- Eugene! - Üdv!
Csodálatos, hogy ellátogatott hozzánk! Dorit vagyok.
A Lanserhof vezérigazgatója.
Helló, Dorit! Igazán örvendek.
Üdvözlöm a személyes Lanserhof-élményében, hadd mutassam meg a szobáját.
Remek. Köszönöm. Izgatottan várom.
Ez a tökéletes hely a detoxikáció és stresszmentesítés mélyére járni.
Már ha a tárcánknak is a mélyére nyúlunk.
DIGITÁLIS DETOXIKÁCIÓ
Az itteni tartózkodás szigorú diéták és roboráló kezelések körül forog.
A lágyan hullámzó enteriőrtől
a magamfajta szorongó vendégek megnyugtatását remélik.
Ez a lépcsőház nem csupán vizuálisan lehengerlő ám.
Az akusztikája is gyönyörű. Meg is mutatom.
Csodálatos az akusztikája, nem?
- Micsoda? - Menjünk.
- Uramatyám. Ön operaénekes? - Igen, énekesnek tanultam.
- Akkor meg hogyhogy itt dolgozik? - Csak ön után.
- Köszönöm, Dorit. - Voilà!
Nagyon gyönyörű. És...
Van még egy szint.
Összesen 55 szobájuk és lakosztályuk van.
Mindegyik nagyon modern, ám minimalista.
Akárcsak az üdvözlőcsomagjuk.
Üdvözlettel készültünk önnek.
Oké.
Itt ez a kupica céklalé. Megkóstolja?
Hogy kóstolnék-e céklalevet?
Hát, más hotelekben esetleg egy üveg pezsgőt kínálnának.
Itt viszont egy kis stampedli céklalevet.
- Különleges, ugye? - Meg kell hagyni, különleges.
Dr. Jan nemsokára fogadja önt.
- Az asztalán az ütemterv. - Köszönöm.
- Rémisztően hangzik, de kösz. - Majd... találkozunk.
Köszönöm, Dorit.
Eléggé baljós azt tudni, hogy az ember legelső dolga
a hotelbe érve, hogy orvoshoz megy.
Az orvos lenne az utolsó, akivel szívesen találkoznék egy hotelben.
Alighanem alaposan meg fognak szondázni.
Mármint szóban. Remél... Nagyon remélem.
Üdvözlöm, Eugene!
- Dr. Jan! Örvendek. - Én is örvendek. A nevem Jan.
Ittléte alatt én felelek az egészségéért.
- Remélhetőleg túl fogja élni. - Remélhetőleg.
Az intézmény orvosigazgatójaként...
- Kérem, foglaljon helyet. - Köszönöm.
...dr. Jan számos vendéggel személyesen is foglalkozik.
Nem klinika vagyunk. Nem is gyógyfürdő. Nem is ötcsillagos hotel.
Mi mindezt egyszerre nyújtjuk,
mivel mind az ön diétája, mind az ön kezelése személyre szabott.
Ehhez pedig meg kell tudnom egyet s mást az ön egészségéről.
Vészjóslóan hangzik.
- Ugye? Nagyon. - Igen.
Hogy érzi magát pillanatnyilag? Stresszel? Jól van?
Úgy általánosságban nem vagyok valami stresszes típus.
És szokott rendszeresen sportolni valamit?
Golfozok, hetente egyszer-kétszer, ami... Rendes testedzés.
Nem sétálok. Golfkocsival megyek, de tudja,
azért a kocsitól a labdáig gyalogolok, meg vissza is.
Böjtölt-e már valaha?
Gyerekkoromban vallásos zsidóként
a jom kippur ünnepén tartottuk a böjtnapot.
- Értem. - Ki nem állhattam.
Tudja, már jó ideje nem böjtöltem.
- Nos, tán ki kéne próbálnia. - Akartam...
Dr. Jan arról igyekszik meggyőzni,
hogy a böjtölés számos egészségügyi előnnyel jár.
Oké.
Meggyőződése, hogy serkenti az anyagcserét,
csökkenti a gyulladást és a vérnyomást, valamint a fogyásban is segít.
Az első négy nap mindig borzalmas szokott lenni.
Ahogy így leírja, máris felettébb csábító.
Mert a szervezetének át kell állítania az anyagcseréjét a cukrok égetéséről
a zsírégetésre, és sok méreganyagot termel,
ahogy a szervezete méregteleníteni kezd.
Percről percre feszültebbnek érzem magam.
Oké.
Viszont szerencsére nem teljes böjtről van szó.
Csupán kisebb adagokról.
Gondolom, önökben is rögtön felmerül a kérdés, ami bennem.
Mennyivel kisebbek?
Nos, bármivel szolgálhatunk az erőleves és a tea közül.
- Választhatok a leves... - Nem,
- nem ön választhat. Én választhatok. - Ön választja ki?
- Pontosan. Szóval... Pontosan. - Én fizetek, ön választ.
Azt is állítja, hogy hetente egy-két napnyi böjtölés
csodát tud tenni az ember szervezetével.
Szerintem az én szervezetem enélkül is remekül működik.
Kötelességem megemlíteni, hogy mindenki keresse fel a saját dr. Janját,
még mielőtt valami drasztikus kúrába fog, teszem azt, csak levesen és teán él.
Számomra azonban ez egy merőben új élmény, meglátom, mit tesznek,
és annyira jó páciens, fogvatartott vagy szállóvendég leszek,
amennyire csak tőlem telik.
Úgy hallottam, az egész szigetnek roboráló erőt tulajdonítanak.
Így szívesen bevetem feltáró erőm, mármint nem sebészeti értelemben.
- Helló, Dorit! - Eugene!
Most, hogy már tudom, mi a menü,
remélem, Dorit olyan helyre visz, ahol olyan jókora német pereceket árulnak.
Nyeregbe.
Na jó, indulás.
De úgy látszik, más tervei vannak.
- Én csak pedálozok. - Csodás az idő.
Ez a 98 négyzetkilométeres menedék ideális a természettel való kapcsolódásra.
Ráadásul Sylt szigetén
a napos órák száma meghaladja azt, ami a szárazföldre jut.
Igen híres vakációs úti cél a sziget szépsége miatt.
Nézzenek oda, he? Ó, te jóságos ég!
Varázslatos hely.
Csak úgy árad belőle a béke, a szabadság és az energia.
Tudja, ez itt valóságos paradicsom.
Oké, lassítsunk kicsit,
- mert mindjárt ott vagyunk. - Jó. Jó.
Ez aztán a tekerés!
Most bemutatom Jannak.
- Jan? Egy másik Jan? - Egy másik Jan. Igen.
Ő Sylt természeti értékeinek nagy szakértője,
ért az árapálysíkságokhoz.
Ezen a szigeten az árapálysíkság igen fontos.
Itt, a keleti parton
mintegy 18 négyzetkilométernyi van belőle.
A Watt-tengerként is ismert nemzeti park
egyben UNESCO világörökségi helyszín is.
- Jan! - Helló, Jan!
Eugene Levy!
- Nahát! Öröm itt látni önt. - Én is örvendek, Jan.
Ha jól értem, ön sok időt tölt idekint.
Bizony. Ez itt a világ legnagyobb árapálysíksága,
sok madarat, sok állatot látni errefelé. Nagyon természetes élőhely.
Sehol másutt nem találni ilyet a világon.
Apálykor
Jan magamfajta látogatókat hoz ki az iszapzátonyra.
Először is azt hiszem, itt kell hagynia a cipőjét.
- Meglepetés. - Bizony.
- Meg akartuk lepni. Igen. - Belegázolunk az iszapba?
- Gyerünk. - Hát jó.
- Rajta. - Le a cipővel.
Hé, úgy fest, akár egy profi watt-tengeri túravezető. Jól áll.
- Remek. Gyerünk. - Hogy állunk?
Irány az iszap.
- Mehet? - Rajta.
Ez az!
- Azta. - És...
- Hát ez tényleg pompás érzés! - Remek érzés.
És milyen fekete!
Fekete és sűrű, mert ez nem csak afféle szokványos sár ám.
Sokan direkt azért járnak ide, hogy bekenjék magukat iszappal.
Iszappakolás?
Igen, belefekszenek az iszapba, kijőve pedig rájuk szárad az iszap...
- Mineralizálja a bőrt. - Bizony.
De van ám itt még
a gyógyiszapon kívül más is, amitől megfiatalodhatunk.
Látja itt ezeket az algákat?
Na, ha itt a végén felnyitom,
akkor ilyen aloevera-szerű anyag jön ki belőle.
Akár az aloe vera,
Jan szerint az alga tápanyagban gazdag zseléje is
megfiatalítja a bőrt és megelőzi a ráncokat. Ide vele!
Na, hogy érzi magát?
Érzem, hogy élek.
- Már a szemüveg se kell! - Nahát. Remek!
- Látja, erre egy kicsit mélyebb? - Na, menjünk.
Atyavilág... Ó! Ez az.
Ez az!
- Ó, atyám, és tényleg! - Remek, hogy eljött hozzánk!
- Ó, uramisten. Ez egészen eszelős! - Csodás.
- Sikerülni fog. - Így... Innen húzzon ki.
Igen. Így, ni. Így, látja?
Remek móka. Mintha csizma lenne rajtam.
Bizony, bizony.
Szerintem mindenkinek ki kéne próbálnia.
Az a helyzet, hogy tényleg természetes wellness ez a szigeten.
Biztos van benne valami.
Tudják, ha dagonyázunk kicsit ebben a sárban,
valószínűleg az tényleg csodát tesz a bőrrel.
Kér?
- Csinos, nem? - Nem. De köszi. Köszönöm.
Az biztos, hogy jó érzés benne tapicskolni.
Milyen a lábam!
Azt már nem állíthatom őszintén, hogy nem az én saram.
Mindenesetre igencsak megjött az étvágyam a nagy dagonyázásban,
csakhogy kezdődik is a böjtöm.
Valami azt súgja, jobb, ha nem nagyon élem bele magam.
Nem tudom, mi lesz a ma esti menü. Szinte megkérdezni is félek.
Remélem, ennek az egészséges ételnek azért jó íze lesz.
Tessék.
A mai vacsorája.
Mintha kenyér és víz volna.
Erőleves kenyérrel.
A kenyér a rágás betanulására szolgál.
A rágás betanulására? Oké.
Arra kérjük a vendégeinket, minden falatot 30-szor rágjanak meg lenyelés előtt.
Úgy az egész emésztőrendszer tudni fogja, hogy jön az étel.
Igen. Ezt teljesen értem.
Apukám mindig azt mondta, 32-szer szokta megrágni az ételt.
Tényleg?
Mi meg félbolondnak néztük, hogy miket beszél,
emésztési gondjai viszont soha életében nem voltak.
Akkor most már tudja, miért.
Igen.
Szóval akkor esetleg a levest is igyekezzen megrágni.
A levest is megrágni?
Komolyan azt kéri, hogy levest rágjak?
- Úgy bizony. - Igen.
Hogyne, meg, én... Megrághatom a levest is.
Érdekes kísérletnek hangzik.
- Az. - Mintha kutatólaborban ennék.
- Úgy is van. Szóval... - Igen.
Akkor neki is állok, és meglátjuk, mi lesz. Majd...
Mintha egy nagyon megszikkadt karéj kenyér volna.
Az erőleves ízét nem nagyon tudom leírni.
Majdnem gyógyszerízű.
Sose hittem volna, hogy ennyire meg tudnék kívánni egy nagy darab bratwurstot,
de, öcsém, most ölni tudnék érte.
- Hogyhogy ön salátát kapott? - Nem is saláta.
Hanem különféle módokon készült sárgarépa.
Azt hiszem, szárított, főtt, meg valami rizs vagy mi.
- Szárított, főtt sárgarépa? - Az.
- Nahát. - Jó étvágyat a kenyérhez.
Igen. Köszönöm.
- Hát ez... valami pazar. - Szívesen.
Utálok éhesen lefeküdni.
De most, ha ezt az egész fogást itt előttem bekebelezem,
attól még nagyon éhesen fogok lefeküdni.
Új nap virradt Syltre, és már jó korán felkeltem,
hogy nekigyürkőzzek egy újabb böjti napnak
meg ki tudja, még miféle sajátságos kezeléseknek.
Csak azért is végigcsinálom.
Igyekszem végigvinni az itteni programot, ezt a wellnessizét.
Olyasmit tapasztalok meg, amit ez idáig
még sosem tapasztaltam.
Hogy ez a világon a legkönnyebb-e? Számomra nem.
Ölni tudnék pár falatért.
A reggelim nem másból áll, mint némi ínycsiklandó búzafűléből.
Szíves örömest kiinnám az egészet,
ám dr. Jan egy bizonyos krioterápiás rendelőben tart igényt a jelenlétemre.
Minden ajtón németül van a felirat,
így nem tudom, melyik ajtón...
„Körperterápia”, wasser en licht, még egy „waster”.
Mindjárt vége a folyosónak.
Hogy gyorstalpalón beavasson a krioterápiába,
Jan egy veterán lanserhofoshoz fordult. Íme, a bátor fickó, Holger.
- Helló! - Üdv, uraim!
- Ön is krioterápiára jött? - Igen.
Hogyha ő élve megússza...
- Úgy. - ...akkor én is
kipróbálom esetleg.
Hogy égessék a kalóriákat, a Holger-féle vendégek mélyhűtőbe állnak,
extrém hidegnek téve ki magukat.
Miért is idegeskedem?
A hideg révén szeretnénk stimulálni az anyagcseréjét,
így több zsírt is éget majd,
és még a gyulladást is lecsökkentjük a szervezetében.
Vagyis az ízületi gyulladást... Sokat fog javulni ettől.
Ízületi gyulladása van?
Még nincs.
A mínusz 110 Celsius-fokos kamrában konkrétan hidegebb van
a Földön valaha mért legalacsonyabb hőmérsékletnél.
- Hajrá! - Kösz.
Vagyis négyszer hidegebb még az északi-sarki télnél is.
Holgernek elvileg három teljes percig bent kell maradnia.
- Jól van? - Fázom.
Nagyon hideg.
Hihetetlen, hogy megteszem, de Jan szerint jót tesz nekem.
Azt hiszem, Holger jó példa rá, hogy milyen beállítottságúak
járnak ide.
Most durván 600 kalóriát éget.
Hát, lehet ám, hogy mást is eléget.
Készen állnak a kihívásra, őket ez hozza lázba.
Mikor elhagyják a hotelt,
jobban akarják érezni magukat, mint érkezéskor.
Már deresedik. Látni, tudja... Rajta a...
- Úristen. - Oké, Holger. Ennyi volt. Kijöhet.
Jó. Köszönöm.
Azta. Ez elképesztő.
Hú! Akár egy jégkocka.
Na, Eugene, ön is kipróbálja? Együtt is mehetünk, ha akarja.
Igen, hogyne.
Bemehetünk, tudja, még akár bő négy-öt másodpercre is.
Jól van. Akkor vágjunk bele.
De ha én bemegyek, a ruha rajtam marad.
- Így, kész. Ruhástul. - Ön kész, jó hogy.
Na, menjünk.
- Na jó, ez tényleg hideg. - Hideg. Bizony ám.
Hát igen, nagyon hideg van idebent.
Üdv idekint.
Hát igen, ez őrületesen hideg.
- Három perc teljes téboly. - Már vártam a végét. Az biztos is.
Nálam kiválóbb férfi, meg kell hagyni.
Igen jól érzem magam. Ez a legfontosabb dolog.
Végső soron voltaképpen csak az eredmény az, ami számít.
Ez egyfajta üdülés testnek és léleknek egyaránt.
Vagy úgy.
Nem biztos, hogy magam is az üdülés szóval illetném.
De ami a kezeléseket illeti,
a krioterápia csupán a jéghegy csúcsa.
Errefelé
minden a test és a lélek megtisztításáról szól. Így aztán én is...
Szénafürdőre készen állok.
Csupán annyit tudok, hogy a szénafürdő
állítólag remekül kitisztítja azokat a fránya toxinokat.
- Mint egy óriási teafilter. - Pontosan.
Hol van a széna? A teafilterben?
- Pontosan. Érezni. - Már értem.
Szóval a magas hőmérséklet és a magas páratartalom
kitágítja az ereket, és mindenütt kitágítja a bőr pórusait,
így az illóolajok segíthetnek a méregtelenítésben.
Belégzéssel is. Akkor kezdjük.
Oké. Igenis, uram!
Jó, Eugene. Kényelmes érzés?
Egészen kényelmes, Jan. Köszönöm.
És én vízágyon is most fekszem először.
- Tényleg? - Bizony. Hol töltöttem a 70-es éveket?
Íme a pánikgomb.
Miért is lenne szükség pánikgombra?
Ha kényelmetlenül érezné magát, akkor értesítsen.
Hányan nyomták már meg?
- Alig valaki. - Akkor jó.
- Oké. Kellemes kezelést. - Oké. Köszönöm.
Szardíniának érzem magam.
Egy szénafűvel megtömött teafilteren fekszem.
Mégpedig állítólag egyenest az Alpokból származó szénafűvel,
amit kifejezetten ide szánva kaszáltak, némi gyógynövénnyel együtt.
Azt hiszem, a széna egy-egy részecskéje jó eséllyel tényleg a belsőmbe került.
És majd valamikor talán kifejti rám a hatását.
Teszem azt, mezőgazdálkodásra adom a fejem.
Abban a biztos tudatban, hogy elsodródni úgysem tudnék,
teljesen ellazulhatok.
Ez nem is volt olyan rossz.
És azt hiszem, hogy valószínűleg tényleg igen jó hatással van az emberre.
Tudtam, hogy a böjtölés nehezen fog menni, de ez még annál is durvább, mint hittem.
Rá kellett jöjjek, hogy nemcsak a rendes étel, de a kávé után is sóvárgok.
Úgy döntöttem, gyorsan kimenekülök koffeinért,
még ha nem is vagyok túl büszke a hiányos akaraterőmre.
Elindultunk kávézni.
Dorit szerint itt kapni a legjobb kávét a szigeten.
Életemben nem hiányzott még ennyire a kávé. Nagyon izgulok.
Die Kupferkanne, így mondják németül, hogy rézkanna.
Ez a kávézó amolyan intézménynek számít Syltön.
- Eugene. - Eugene! Leif.
- Leif! - Igen. Ajánlhatok egy jó kis asztalt?
- De még mennyire, Leif. - Rendben.
Mivel szolgálhatunk?
- Egy kávé csodás lenne. - Egy kávé.
Mintha valami káprázatba csöppentem volna.
Beismerem, éppen a diétámat készülök megszegni...
...és van is egy kis bűntudatom.
Dehát egy cappuccino! Na, hallják. Egy pohár céklánál azért mégiscsak jobb.
Parancsoljon, egy cappuccino.
Számomra ez... Ez maga az élet.
- Nahát. Ez valami pazar. - Köszi.
- Imádom a kávézóját, Leif! - Szívesen.
A Rézkanna már 1950 óta ezen a helyen áll,
de mint kiderült, maga az építmény még régebben került ide.
A második világháború végéről való az épület.
A második világháború óta áll a kávézó?
Igen, bunkernek épült.
Még légvédelmi ágyúk is álltak körülötte.
Mikor meghallottam, hogy ez valójában egy második világháborús
légvédelmi bunker,
akkor az azért kissé szíven ütött.
Már nem látni rajta, mert mostanra bájos egy hely lett,
- de volt idő... - Értem.
...mikor nem volt ilyen bájos.
Ittlétem alatt a történelem
eddig még nem igazán férkőzött be a gondolataim közé,
pedig ez akkor is mindig ott motoszkál valahogyan, tudják.
Az én nemzedékem kénytelen szembenézni a történelem gonoszságával.
- Beszélnünk kell róla... - Úgy van.
- ...nehogy megismétlődjön. - Igen.
Ez a legfontosabb dolog.
Azt hiszem, Leif egy olyan német nemzedéket képvisel,
akik tudatni akarják a világgal, hogy:
„Megértettük, ami történt, ilyen soha többé nem fordulhat elő.
Most pedig minden tőlünk telhetőt megteszünk,
hogy világgá kürtöljük: ez egy teljesen új Németország.”
A sziget történelmének eme kissé kijózanító emlékeztetője után
visszatértem a hotelbe, és visszatértem a leveshez
az apró kihágás után.
A társalgóban
Dorit előadással kényezteti a vendégeket.
Megértem, miért szeretnek ide járni.
Sok szempontból teljesen érthető.
Itt megkapják, amire vágytak, és bámulatosan érzik magukat a távozáskor.
És az a jellemző, hogy a vendégek többször is visszajárnak.
Én viszont arra jöttem rá, hogy nekem
nem is annyira terápiákon és kezeléseken múlik, hogy jól telik-e életem alkonya,
hanem azon, hogy jó döntéseket hozok-e.
Szerintem a stressz és a szorongás jóval több évvel károsítja meg az embert,
mint az, hogy a kelleténél eggyel több fagyit eszik.
Mindig is úgy hittem,
hogy mértékkel valahogy minden jót tehet hosszú távon.
Ma is így hiszem. Mindent csak mértékkel.
Ez az utolsó napom Syltön,
és a sziget többi részét készülök felfedezni.
Nem messze innen található Kampen jómódú városa,
az egész ország egyik legelőkelőbb települése.
Azt mondták, ide jöjjek, és keressek meg egy Uta nevezetű lakost.
- Uta! - Helló! Helló!
- Láthatóan... - Üdv!
...rendhagyóan értelmezi a wellnesst.
Szóval ilyen Sylt másik oldala.
Örülök, hogy megismerhetem. Családostul.
Íme a gyerekek. Gyertek!
Hatszáz követő.
Ez már nyáj a javából!
Hatszáz birka...
- Atyaég! - Kerüljön beljebb.
...legelészik a város közepén.
Szervusztok, kicsikéim! Ó, te jó ég!
Ön egy pásztorleány?
Igen, nomád juhpásztor vagyok.
Ön az első nomád juhpásztor, akivel találkozom.
Mire számított?
Uta a szárazföldön él,
de minden évben áttereli a nyáját Syltre, a csaraboson legeltetni.
A szigeten hemzsegnek az olyanok, akik sok pénzt fizetnek a wellness reményében.
Utának is minden megadatik a boldogsághoz és az egészséghez Syltön, méghozzá ingyen.
Idekint alszik a birkákkal?
- Van itt egy lakóautóm, abban alszunk. - Vagy úgy.
Úgyhogy lényegében kempingezünk a szigeten.
Magának biztos ez a világ legtökéletesebb elfoglaltsága, nem igaz?
Ahogy mondja.
- Gyönyörű állatok. Az édes pofijukkal. - Ugye?
Nemsokára elindulunk, hátha találunk valami finom legelnivalót.
- Remek. - Velünk tart?
Gyerünk. Igen.
Két kutya lesz a segítségünkre. Az ott Vin, ez pedig Fanta.
- Fanta! Vin! - Nagyon barátságosak.
Nagy kalandra indulunk együtt!
Van pár alapvető vezényszavuk.
Kicsit éneklősen kell.
Fanta, in die vor!
In die vor.
Jó lesz. Így.
- A „gyere vissza”... az mi is? - Komm vor.
In die vor.
- Bizony, nagyon jó. Kezd belejönni. - Komm vor.
Komm vor.
Így, ni. Ó, te jóságos ég.
Bele is vághatnék a szakmába.
A hivatásos kutyaéneklő.
Gyerünk, tereljük azt a nyájat.
Szerencsére tudom, mit csinálok.
Hivatalos pásztorbotommal a kezemben már útra készen is állok.
Behívja a birkákat?
In die vor!
Ez a kutyák vezényszava.
Ide birkavezényszó kell.
- A kutyák itt vannak... - Itt.
...szóval azért bevált.
Mint kiderült, a birkáknak csupán egyetlen vezényszavuk van.
- Komman, Schopi. - Komman, Schopi. Komman!
- Menjünk. - A „Schopi” a birka.
- Komman, Schopi! - Fanta, komm vor!
Át kell terelnünk a nyájat egy új csarabos legelőre.
Nincs messze. Csak alig 800 méternyire.
Egy bökkenő van:
át kell kelnünk Németország legborsosabb árú ingatlanjai között.
Érzem, rám nehezedik a felelősség súlya.
Komman, Schopi!
Köpönyeg kéne, mint Mózesnek.
Amint befordulunk a sarkon, a nyájból néhányan kezdenek elkujtorogni.
O-ó!
Bárcsak jobban értenék a birkák nyelvén.
Nem bírok már velük.
- Hatszáz birka követ. - Ne...
- Juj. Semmi gond. - Bocsi.
Ha az utamat állják, megállok.
Itt pont nem a legjobb megállni.
- Nem jó megállni. - Komman!
Nem, itt nem a legjobb.
Uta?
Ez nagyon nem az én világom. Nagyon nem.
Komman!
Pásztor legyen a talpán, aki innen kiakolbólítja a nyájat.
Nem?
O-ó. Jól van.
Akár a tenger kettéválasztása.
Jöjjön utánam.
Hát, azon vagyok.
Így...
- Közeledünk. - Mindjárt ott vagyunk, pupákok!
Komman, Schopi. Komman, Schopi.
Anyám, de jól érti a dolgát.
Csak szép nyugodtan.
Uta mélységes nyugalmának hála, végül csak elérünk az ígéret földjére.
Fanta, in die vor. In die vor.
Az is kisebb csoda, hogy én is egy darabban megúsztam, méghozzá talpon.
Nagyon szelíd állatok ezek.
De ha mehetnékük támad, jobb, ha senki nem áll az útjukba.
- Úgy bizony. - Igen.
Fanta, komm vor.
Ahogy Svédországban tanultam,
sokkal kevésbé stresszes az élet, ha csak úgy úszunk az árral.
Úgy kell venni mindent, ahogy jön...
Komman, Schopi.
...különben rámegyünk a sok stresszre meg szorongásra,
ha nagyon túlgondoljuk az életet.
Utának az életmódja a szabad levegőn végzett testmozgás.
Az efféle józan paraszti ésszel végzett wellnessprogramnak
én is könnyen a hívévé tudnék válni.
A Syltön töltött utolsó estémen
a sziget nyugati oldalán lévő partra tekerek.
Hahó!
Krioterápiás társam, Holger, igazán Sylthöz méltóan fejezi be a napját.
Csakhogy ideértem!
Megmártózni készül az Északi-tengerben, ami, ugye, igencsak hideg.
Bejön velem úszni?
Ha nem talál ott, ne is várjon rám.
Végre-valahára hivatalosan is véget ért a böjtöm.
Úgyhogy erre igyunk!
- Jól van. - Bemegyek úszni.
Gyerünk. Rajta!
Őszintén meglepő és szórakoztató volt ez a néhány nap a szigeten.
És ettől most hatalmas hálát érzek, hogy egészséges vagyok,
és majd’ nyolc évtizedet megéltem ezen a bolygón.
Az a legjobb abban, ha 76 éves az ember,
hogy egyszerűen nem annyira izgat már, hogy mások mit gondolnak.
A legrosszabb pedig abban, ha 76 éves az ember...
hogy már nem 36 éves.
Nem csábult el, hogy bemenjen?
Véletlenül sem. Dehogy.
Hogy tehetnék-e többet, mint amit most teszek?
Persze hogy tehetnék. Csak nem igazán lenne hozzá kedvem.
Nekiálljak, mondjuk, futni? Minek? Sétálva is odaérek.
Bravó!
Jó élmény. Örülök, hogy bement.
- Ja. - Igen.
És nekem igazából
nem kell ahhoz sok pénzt elköltenem, hogy jól érezzem magam.
Megértem, hogy van, akinek csodásan beválnak a kezelések és terápiák.
Szerintem viszont az a fő, hogy ki-ki megtalálja az ő egészséges egyensúlyát.
Szép látvány, nem igaz?
Csak mindenki próbálja élvezni az életet,
és annyi örömet találni benne, amennyit csak tud, úgy, ahogyan neki a legjobb.
Azt hiszem, én így tudnám dióhéjban összefoglalni.
Úgy kell venni, ahogy jön.
Mindennap úgy ébredni,
hogy, tudják, ha még élek, akkor ez már egy jó nap.
- Legközelebb... - Buongiorno!
Ennyi is volt az összes olasztudásom. Indulás.
A világon ebbe az országba szeretek legjobban ellátogatni.
A leghíresebb olasz tompor.
Ez aztán nem semmi.
- Széles mosoly. - Igen.
- Na, mi kell? - Kétszázötvennél is több
- hivatalos olasz kézjel létezik. - Hé!
Egy toszkán szőlőültetvény kellős közepén vagyok.
Hány turistának adatik meg ilyesmi?
A feliratot fordította: Speier Dávid