Кажуть, подорожі – це життя.
Можливо. Якщо цілий день в аеропорту не висмокче з тебе всі життєві соки.
Де ще вас попросять приїхати на дві години раніше...
щоб ви потім жахливо ризикували
на дві години запізнитися?
Та все ж я думаю, що торішні подорожі були для мене корисні.
Схоже, вони розширили мій кругозір.
Трохи.
Тому тепер я вирушаю туди, де мусить побувати
кожен порядний мандрівник.
У подорож по Європі.
А де ми взагалі?
Обʼїду весь континент...
з крайньої півночі до крайнього півдня.
Я зійду з битого шляху і знайду справжні приховані перлини...
Ти знімаєш?
...і дам волю новонародженому потягу до пригод.
Глянь на мене. Без рук.
Ось вони. А що це, ніс?
Навчатиму свої смакові рецептори...
Нереальна смакота.
Виноград готовий.
...і спробую жити як місцевий.
Вітаю в моєму селі.
Здуріти можна.
Я врятував тобі життя. Запамʼятай мене.
Я пакую всі тривоги у валізу...
Ось вони. Ось вони.
Ми не знаємо, на що здатне тіло в стані невимовного жаху.
З дитинства нічого подібного не робив.
...і я от-от вимовлю три слова,
яких ніколи не казав.
До зльоту готовий.
МАНДРУЄМО НЕОХОЧЕ З ЮДЖИНОМ ЛЕВІ
ЄВРОПА
Сучасна Німеччина завжди була для мене білим аркушем.
Пивні бари, великі сосиски, хороші машини. Це все, що я знаю.
Виїжджаючи з Торонто,
я пообіцяв собі пробувати нове й ходити незвіданими стежками.
Тому я тримаюся осторонь великих міст і Октоберфесту.
А натомість їду на курорт, який, за моїми даними, полюбляють самі німці.
Але чого я однозначно не очікував, то це ось.
НІМЕЧЧИНА
Ласкаво просимо на острівець Зюльт на північному краєчку Німеччини.
Цей піщаний райський куточок щороку притягує майже мільйон відвідувачів.
Я й не знав, що в Німеччині є острови чи пляжі,
але, як бачимо, у моїх знаннях багато прогалин.
Після останнього келиха шампанського, який був явно зайвий...
СЕН-ТРОПЕ
...я подався з півдня Франції до цієї вузької смужки піску в Північному морі.
ЗЮЛЬТ – ПІВНІЧНЕ МОРЕ
Може, це якраз те, що мені треба.
Зюльт – магніт для багатих і одержимих здоровʼям.
У Німеччині – найбільша індустрія велнесу в Європі,
яка приносить понад 200 мільярдів доларів щороку.
Вам треба витрачати гроші, щоб почуватися на мільйон баксів?
Я приїхав дізнатися, чому німці так нетямляться від велнесу,
попри те, що я вже всім розказав – самопочуття в мене нормальне.
Обережно, цінний вантаж.
Німеччина, країна з населенням приблизно 84 мільйони,
завбільшки приблизно як штат Монтана, має найрозвиненішу економіку в Європі.
Я трохи шокований. Цього я не очікував.
Мені це більше нагадує східне узбережжя США.
Виявляється, Зюльт і справді називають німецьким Гемптонзом.
А ці хати під соломою –
чи не найдорожча нерухомість у країні.
Навіть невеличкі котеджі можуть коштувати до пʼяти мільйонів доларів.
Тут наче потрапляєш в інший світ.
Це схоже на подорож у казці.
Немов брати Ґрімм володіють тут будиночком.
З такою архітектурою, ландшафтом
і всіма цими людьми, які провадять здоровий спосіб життя,
я неначе запливаю в дещо незнайомі води.
Велнес – це якесь абсолютно чуже для мене поняття.
Мені завжди здавалося, що люди таким займаються, якщо їм це потрібно.
Трохи оздоровлення, трохи схуднення.
Я настроєний трохи скептично.
А ще мені 76 років.
І я усвідомлюю, що не молодшаю.
Бути 76-річним добре, якщо ти все ще дієздатний.
Усе справді зводиться до здоровʼя.
Тут нема питань.
Це Lanserhof? Там, на пагорбі?
Він схожий на ті будиночки під соломʼяною стріхою,
тільки у 800 разів більший.
Lanserhof – всесвітньо відомий холістичний курорт.
Скажу чесно: нічого подібного я ще не бачив.
Сюди приїжджають мільярдери й селебріті, такі як Вікторія Бекхем,
Кейт Мосс, Кара Делевінь, а тепер – я.
- Дуже дякую, Ларс. - Прошу.
Я ціную.
- Юджине. - Здрастуйте.
Дуже рада вас вітати. Мене звати Доріт.
Я генеральний менеджер готелю Lanserhof.
Вітаю, Доріт. Мені дуже приємно.
Щиро запрошую в наш готель. Я проведу вас у номер.
Добре. Дякую. Це така радість.
Це ідеальний курорт для детоксу і де-стресу.
Якщо у вас грошей кури не клюють.
ЗОНА ЦИФРОВОГО ДЕТОКСУ
Перебування тут – це суворі дієти і зміцнювальне лікування.
Інтерʼєри з ніжними вигинами
повинні заспокоювати тривожних гостей, таких, як оце я.
Це не просто візуально ефектні сходи.
Тут прекрасна акустика. Я покажу.
Акустика надзвичайна, ні?
- Що? - Ходімо.
- Господи. Ви оперна співачка? - Так, я професійна співачка.
А чому ви працюєте тут?
Після вас.
- Дякую, Доріт. - Вуаля.
Яка краса. Тут...
Тут є другий поверх.
У цьому готелі – 55 номерів і люксів.
Усі дуже сучасні, але мінімалістичні.
Як це фірмове привітання.
Для вас є вітальний подарунок.
Добре.
Ось буряковий шот. Скуштуєте?
Чи скуштую я буряковий шот?
У деяких готелях ставлять пляшку шампанського.
А тут була чарочка бурякового соку.
- Особливий, так? - Я б сказав, що так.
Вас записали до доктора Яна, скоро прийом.
- Розклад – на столі. - Дякую.
- Страшнувато, але я вдячний. - Тоді до зустрічі.
Дякую, Доріт.
Трохи зловісно – дізнатися, що ваша перша дія
в цьому готелі – візит до лікаря.
Лікар – це той, з ким ви надієтеся ніколи не побачитися в готелі.
Мабуть, він візьме аналізи.
Словесні. Дуже на це надіюся.
Добридень, Юджине.
- Доктор Ян. Дуже приємно. - Дуже приємно. Ян.
Я відповідатиму за ваше здоровʼя під час відпочинку.
- Є надія, що виживете. - Я теж надіюся.
Як головний лікар готелю...
- Прошу, Юджине, сідайте. - Дякую.
...доктор Ян багатьох гостей зустрічає особисто.
У нас не клініка. Не спа. Не пʼятизірковий готель.
Ми – все разом одночасно,
бо наше харчування і терапія розроблені спеціально для вас.
І тому я хочу трохи розпитати про ваше здоровʼя.
Як зловісно.
- Бо так і є. - Так.
Як ви зараз почуваєтеся? Що зі стресом? Усе добре?
Загалом я стрес у собі не ношу.
А спортом займаєтеся регулярно?
Гольфом, раз-двічі на тиждень, і це... Це тренування.
Пішки не ходжу. Пересуваюся на карі,
але ходжу до мʼячика і назад, до гольф-кара.
А постували коли-небудь?
Мене виховували у єврейській релігійній традиції,
а там свято Йом-Кіпур – це день посту.
- Так. - Я його ненавидів.
Тому я давно вже не постую.
- Може, й варто. - Хотів, але...
Доктор Ян надіється переконати мене,
що піст має безліч переваг для здоровʼя.
Добре.
Він вважає, що це прискорює обмін речовин,
зменшує запалення, знижує тиск і допомагає схуднути.
Перші чотири дні завжди жахливі.
Ви змальовуєте такі заманливі перспективи.
Бо ваш організм має переключити метаболізм зі спалювання цукру
на спалювання жиру, і ви будете виділяти багато токсинів,
бо в організмі почнеться детоксикація.
Я відчуваю, як у мені наростає напруга.
Ясно.
Та, на щастя, ми говоримо не про голодування.
А невеличкі відрізки посту.
Мабуть, у вас виникло те саме питання, що і в мене.
Невеличкі – це скільки?
Ми пропонуємо все: від бульйону до чаю.
- Можна вибирати між бульйоном... - Ні,
- вам не можна обирати. Мені можна. - Обираєте ви?
- Точно. Тому... Точно. - Я плачу гроші, а ви обираєте.
Він стверджує, що один-два дні посту на тиждень
дивовижно покращують роботу організму.
Я думаю, що мій організм і так непогано справляється.
Я відчуваю обовʼязок попередити вас: спершу сходіть до свого лікаря Яна,
а тоді вже робіть радикальні кроки, такі як харчування бульйоном і чаєм.
Але для мене це новий досвід, і я побачу, що вони роблять,
і буду хорошим пацієнтом, увʼязненим чи гостем готелю,
наскільки це можливо.
Цілий острів має репутацію такого, що відновлює сили.
Тому я охоче піду його досліджувати. Але не так, як досліджує лікар-хірург.
- Вітаю, Доріт. - Юджине.
Знаючи, що буде в меню,
я надіюся, що Доріт поведе мене туди, де продають пухкі німецькі кренделі.
Сідайте.
Усе, їдьмо.
Але схоже, в неї інші плани.
- Я тільки кручу педалі. - Погода прекрасна.
Цей курорт на 100 кв. м ідеальний для спілкування з природою.
До того ж тут, на Зюльті,
більше сонячних днів, ніж на материку.
Це дуже популярне місце відпочинку – через красу самого острова.
Ви подивіться на це. Очманіти.
Це магічне місце.
Воно заряджає вас спокоєм, свободою та енергією.
Це справжній рай.
Зараз я пригальмую,
- бо ми майже приїхали. - Так. Так.
Оце так поїздочка.
А зараз я познайомлю вас з Яном.
- Ян? Інший Ян? - Це інший Ян. Так.
Він знає все, що стосується природи на Зюльті,
і фахівець з намулистих ватів.
На цьому острові намулисті вати дуже важливі.
Тут, на Східному узбережжі,
їх понад 18 квадратних кілометрів.
Це називають Ватовим морем –
національний парк і обʼєкт Всесвітньої спадщини ЮНЕСКО.
- Ян! - Добридень, Ян.
Юджин Леві.
- Ого. Дуже приємно. - І мені дуже приємно, Ян.
Я так розумію, ви тут проводите багато часу.
Так. Це найбільші припливні мілини на світі,
і тут багато птахів, багато тварин. Це осередок, у якому буяє природа.
Такого більш ніде на світі немає.
Під час відпливу
Ян виводить таких, як я, у грязюку.
По-перше, вам потрібно роззутися.
- Наш сюрпризик. - Так.
- Ми хотіли вас здивувати. - Підемо по грязюці.
- Давайте. - Добре.
- До роботи. - Роззуваюся.
Ви схожі на професійного гіда на Ватовому морі. Гарно.
- Чудово. Вперед. - З чого почнемо?
У похід по багнюці.
- Готові? - Ідемо.
Так.
- Ого. - І...
- Відчуття просто казкові. - Дуже приємні.
І яке воно чорне.
Чорне й густе, бо це не просто якась там багнюка.
Багато хто приїжджає спеціально обмазуватися цією гряззю.
Як грязьова ванна?
Так, люди лягають у грязь, встають, вона висихає...
- І насичує шкіру мінералами. - Точно.
Але тут, на березі,
не лише медична грязь допоможе зберегти молодість і юний вигляд.
Ось, бачите? Водорості.
Я їх розриваю на кінчику,
і з них сочиться щось подібне до алое вера.
Як алое вера,
за словами Яна, гель з водоростей, багатий на живильні речовини,
омолоджує шкіру і запобігає появі зморщок. Я тільки «за».
І як відчуття?
Відчуваю, що живу.
- Окуляри вже не потрібні. - Ого. Чудово!
- Бачите? Тут трохи глибше. - Ідемо.
Ой, бо... О! Так.
Так.
- Це точно «боже мій». - Як добре, що ви приїхали.
- Чудово. - Боже мій. Здуріти можна.
- Ви пройдете. - Ось. Тягніть мене вгору.
Так. Вищий пілотаж. Бачите?
Прикольно. Я наче в чоботях.
Так, так.
Я думаю, таке має спробувати кожен.
Тут, на острові, сама природа оздоровлює – це факт.
Щось у цьому точно є.
Якщо наквецятися цим брудом,
зі шкірою напевно станеться щось дивовижне.
Хочете?
- Красиво, правда? - Ні. Але дякую. Дякую.
На ногах дуже приємне відчуття.
Гляньте на мої ноги.
Тепер можна чесно сказати: я не вдарив лицем у грязь.
Тупцяючи в тому всьому, я нагуляв собі неабиякий апетит,
але в мене от-от почнеться піст.
Щось мені підказує, що краще закотити губу.
Не знаю, що сьогодні в меню. І навіть питати боюся.
Дякую.
Надіюся, ця здорова їжа добре смакує.
Прошу.
Ваша сьогоднішня вечеря.
Схоже на хліб і воду.
Це бульйон і хліб.
А хліб для того, щоб вчитися жувати.
Вчитися жувати? Ясно.
Ми просимо гостей пережовувати кожен шматочок 30 разів, а потім ковтати.
Так травна система знатиме, що надійде їжа.
Так. Чудово розумію.
Мій тато розповідав, що він пережовує їжу 32 рази.
Справді?
Ми думали, що він ненормальний, таке казати,
але в нього ніколи в житті не було проблем з травленням.
То тепер ви знаєте причину.
Так.
Може, почнете пережовувати ще й бульйон.
Пережовувати бульйон?
Ви справді радите жувати юшку?
- Так, раджу. - Так.
Так. Це я можу. Можу пожувати бульйону.
Схоже на цікавий експеримент.
- Так. - Неначе їси в лабораторії.
- Правильно. Тому... - Так.
Ну, я спробую, а там побачимо.
Це шматок страшенно черствого хліба.
А в бульйону є присмак, який я не можу точно описати.
Майже як у ліків.
Ніколи б не подумав, що мені так хотітиметься великий шмат ковбаси,
але я б за нього зараз душу віддав.
- А чому вам принесли салат? - Це не салат.
Це морква, приготована по-різному.
Сушена, варена, і до неї – рис чи щось таке.
- Сушено-варена морква? - Так.
- Ого. - Смачного хліба.
Так. Дякую.
- Він... смачнючий. - Будь ласка.
Ніколи не любив лягати спати голодний.
Але я доїм усе, що переді мною на столі,
і все одно ляжу страшенно голодний.
На Зюльті – новий ранок, і я рано встав,
щоб мужньо зустріти ще один день посту.
І хтозна-яких особливих процедур.
Але я погоджуся.
Я намагаюся пройти цю програму, цей велнес.
Я проживаю щось таке, чого не знав раніше,
до сьогодні, взагалі ніколи.
Чи це найлегше заняття на світі? Для мене – ні.
Я б усе віддав за їжу.
На сніданок у мене наче смачний шот з паростків пшениці.
Я б охоче прикінчив усе одним махом,
але доктор Ян зажадав моєї присутності в якійсь палаті кріотерапії.
На всіх дверях написи німецькою,
тому не знаю, які це двері...
«Корпертерапі...»
...«вассер ен ліхт», ще один «вастер».
У мене закінчується коридор.
Щоб я пройшов прискорений курс кріотерапії,
Ян залучив ветерана готелю Lanserhof. Цього сміливця, Гольґера.
Добридень, джентльмени.
- Ви теж на кріотерапію? - Так.
Якщо він там не перестане дихати...
- Так. - ...то, може,
і я спробую.
Щоб спалити калорії, гості заходять у морозильну камеру,
піддаючи себе впливу сильного холоду.
Чому я нервуюся?
Ми застосуємо холод, щоб стимулювати обмін речовин,
тому його тіло спалить більше жиру,
а ще ми зменшимо запалення в організмі.
А це артрит... Опісля він почуватиметься набагато краще.
У вас є артрит?
Поки що нема.
При температурі мінус 110 за Цельсієм у тій камері холодніше,
ніж при найнижчих температурах, зафіксованих на Землі.
- Удачі. - Дякую.
У чотири рази холодніше, ніж взимку на Північному полюсі.
Гольґер має там пробути аж три хвилини.
- Усе добре? - Холодно.
Дуже холодно.
Аж не віриться, що я тут, але Ян каже, це корисно.
Думаю, Гольґер – типовий представник людей,
які приїжджають на цей курорт.
Зараз він спалює приблизно 600 калорій.
І ще щось там собі спалює.
Вони готові до челенджу, і це їх збуджує.
Вони хочуть звідси поїхати
здоровішими, ніж під час заїзду.
Я бачу паморозь. Ну, це... На його...
- Господи. - Усе, Гольґере. Досить. Виходьте.
Добре. Дякую.
Ого. Це щось надзвичайне.
Як кубик льоду.
То що, Юджине, спробуєте? Можемо зайти разом, якщо хочете.
Так, авжеж.
Можемо зайти. На чотири-пʼять секунд.
Добре. Тоді спробуймо.
Але якщо я піду, одяг залишиться на мені.
- Я готовий. В одязі. - Ви-то готові.
Ну все.
- Тут холодно. Так. - Холодно.
Тут дуже холодно.
З поверненням.
Скажений холод.
- Три хвилини – це божевілля. - Там рахуєш секунди. Це правда.
Ви мужніший за мене, засвідчую.
Я добре почуваюся. Ось що найважливіше.
Зрештою важливий тільки результат.
Це як свято для тіла і душі.
Аякже.
Я не знаю, чи назвав би це святом.
Але що стосується процедур,
кріотерапія – тільки вершина айсберга.
У цьому готелі
процедурами очищують не тільки тіло, а й розум. Тому зараз я...
Готовий купатися в сіні.
Мені сказали тільки одне: ванна з сіном
повинна вимити з мене ті набридливі токсини.
- Схоже на гігантський чайний пакетик. - Точно.
А де сіно? В пакетику?
- Саме так. Торкніться сіна. - Зрозуміло.
Висока температура й вологість
розширять артерії і відкриють усі пори на шкірі,
щоб ефірні олії сприяли процедурі детоксикації.
Ви будете вдихати. Лягайте.
Добре. Слухаюся, сер.
Юджине, вам комфортно?
Нормально, Ян. Дякую.
Я вперше лежу на водяному матраці.
- Справді? - Так. Де я був у сімдесяті?
Ось тривожна кнопка.
Навіщо людині тривожна кнопка?
Якщо вам некомфортно, дайте знати.
Скільки людей на неї натискали?
- Майже ніхто. - Це добре.
- Насолоджуйтеся. - Добре. Дякую.
Я наче сардина.
Я лежу на чайному пакетику, наповненому сіном.
Мені сказали, що те сіно привезли з самісіньких Альп,
особливо заготовлене з додаванням цілющих трав.
Я думаю, цілком можливо, що якісь елементи сіна проникли в мене.
І в певний момент воно на мене подіяло.
Може, подамся у фермери. Наприклад.
Точно знаючи, що нікуди не попливу,
я можу повністю розслабитися.
Знаєте, було непогано.
І я справді думаю, що це справляє позитивний вплив на людей.
Я знав, що мені важко буде постувати, але це важче, ніж я уявляв.
Окрім нормальної їжі, мені нестерпно хочеться кави.
Тому я вирішив зганяти по кофеїнчик,
хоч і не пишаюся слабкістю своєї сили волі.
Ми їдемо на каву.
Доріт каже, що там найкраща кава на острові.
Мені ще ніколи в житті так не хотілося кави. Дуже радісно на душі.
«Die Kupferkanne» – німецькою «мідний чайник».
КАВА, МІДНИЙ ЧАЙНИК, КАМПЕН
Це кафе на Зюльті має репутацію ледь чи не культового.
- Юджин. - Юджин. Лайф.
- Лайф. - Так. Показати вам гарний столик?
- Так. Показати, Лайф. - Добре.
Що вам запропонувати?
- Кави. Було б чудово. - Кави.
Я наче зайшов у міраж.
Я усвідомив — ще мить, і я зраджу свою дієту...
і мене трошки підгризає вина.
Але капучино. Подумайте. Це ж краще, ніж буряковий шот.
Ось, ваше капучино.
Для мене це... Оце і є життя.
- Ух ти. Супер. - Дякую.
- Лайф, у вас чудове кафе. - Завжди вам раді.
«Мідний чайник» працює на острові з 1950-го року,
але виявилося, що самі споруди існують трохи довше.
Ці будинки стоять тут з кінця Другої світової.
Це кафе – з часів Другої світової війни?
Так, це був бункер.
А надворі стояли зенітні гармати.
Коли я почув, що насправді це бомбосховище від авіанальотів
часів Другої світової,
у мене трохи частіше забилося серце.
Ви цього не бачите, бо тут усе так гарно,
- але був епізод в історії... - Так.
...коли тут було негарно.
Скільки я тут, на острові,
історія чомусь не виходила для мене на перший план,
але вона завжди присутня. По-своєму, розумієте?
Моє покоління мусить знати про те зло, яке ми коїли в історії.
- Маємо про нього говорити... - Справді.
- ...і ніколи не повторювати. - Так.
Це важливо.
Думаю, Лайф представляє те покоління німців,
яке справді хоче, щоб світ знав:
«Ми розуміємо, що сталося. Цього більше не повториться.
І тепер ми робимо все можливе,
щоб світ знав – ось вона, нова Німеччина».
Після цього нагадування про історію острова, яке дещо витвережує,
я повертаюся в готель, до свого бульйону,
після нетривалого зриву.
У лаунж-зоні
Доріт розважає гостей співом.
Я розумію, чому люди сюди приїжджають.
Тутешній досвід ідеально узгоджується з логікою.
Гості отримують бажане і їдуть, наснажені й оздоровлені.
І частіше мають охоту повернутися, кілька разів.
Але я зрозумів, що для мене
насолода від золотих років життя – не так у терапіях і процедурах,
як у вдалих рішеннях.
Стрес і тривога частіше забирають у вас роки життя,
ніж морозиво, якого ви зʼїли на один ріжок більше, ніж треба.
Але я завжди вважав,
що споживати потрібно все, але помірковано, тоді не буде шкоди.
І досі так вважаю. Усього в міру.
В останній день перебування на Зюльті
я готовий ще трохи дослідити острів.
Неподалік є багате містечко Кампен,
що належить до числа найбільш ексклюзивних громад у цілій країні.
Мені порадили приїхати сюди й знайти місцеву жінку на імʼя Ута.
- Ута! - Добридень. Вітаю.
- У неї... - Вітаю.
...унікальний підхід до велнесу.
Ось вона, інша сторона Зюльту.
Радий познайомитися з вами й сімʼєю.
Це дітлахи. Біжіть сюди.
Шістсот фоловерів.
Ну й отара.
Шістсот овець...
- Нічого собі. - Заходьте.
...пасуться посеред міста.
Привіт, сонечка. Нічого собі.
Ви чабанка?
Так, чабанка-кочівниця.
Ви – перший чабан-кочівник, якого я бачив у житті.
А що ви очікували?
Ута живе на материку,
але щороку привозить отару на Зюльт, випасати на вересі.
На острові, де повно людей, які платять великі гроші за добре самопочуття,
Зюльт пропонує Уті все необхідне, щоб бути щасливою і здоровою безплатно.
Спите надворі разом з вівцями?
- У мене кемпер, у якому ми ночуємо. - Ясно.
Тому по суті це кемпінг на острові.
Схоже на найкращу у світі роботу.
Я теж так думаю.
- Красиві тварини. Милі мордочки. - Вони такі.
Скоро ми підемо в місто, шукати смачну їжу.
- Добре. - Ви з нами?
Добре. Так.
А це собаки-помічники. Це Він, а то Фанта.
- Фанта. Він. - Вони дуже люблять людей.
Ідемо шукати пригод.
Вони знають основні команди.
Але треба трохи заспівати.
Фанта, ін ді фор.
Ін ді фор.
Добре. Так.
- А назад? Як сказати? - Комм фор.
Ін ді фор.
- Дуже добре. Майже правильно. - Комм фор.
Комм фор.
Отак. Красунчики.
Я майже професіонал.
Професійний співак для собак.
Ходімо пасти овець.
На щастя, я ніби знаю, що роблю.
З ґирлиґою справжнього чабана в руці я готовий іти.
Покличете овець?
Ін ді фор.
Юджине, це собача команда.
А вам потрібна овеча.
- Собаки прийшли... - Прийшли.
...то, мабуть, подіяло.
Виявляється, для овець є лише одна команда.
- Комман, шопі. - Комман, шопі. Комман.
- Ходімо. - «Шопі» – це вівці.
- Комман, шопі. - Фанта, комм фор.
Ми переганяємо отару на свіже вересове поле.
Воно недалеко. Менш ніж за кілометр.
Єдина проблема:
ми йдемо повз найдорожчі будинки в Німеччині.
Відчуваю тягар відповідальності.
Комман, шопі.
Я мав би бути в мантії, як Мойсей.
Коли завертаємо за ріг, деякі вівці відбиваються від отари.
Ой-ой.
Мимоволі я шкодую, що так погано говорю овечою.
Щось я втрачаю керування.
- Позаду 600 овець. - Ні...
- Ой. Нічого. - Вибачте.
Коли зі мною таке роблять, я стаю.
Тут не можна зупинятися.
- Не можна зупинятися. - Комман.
Ні, не можна зупинятися.
Уто!
Я далеко від своєї стихії. Дуже далеко.
Комман.
Тепер я розумію значення вислову
«Женуть, як отару».
Правда?
Ой-ой. Так.
Це дуже схоже на розділення моря.
За мною.
Ну, я намагаюся.
Так...
- Ми вже близько. - Малята, майже прийшли.
Це ж треба, яка ви вправна.
Зберігайте спокій.
Завдяки душевному спокою Ути ми нарешті дійшли до обіцяної землі.
І якимось дивом я й досі цілий, неушкоджений і стою на обох ногах.
Це дуже лагідні тварини.
Але коли вони хочуть бігти, краще не стояти в них на шляху.
- Це точно. - Так.
Як я дізнався у Швеції,
стресу в житті значно поменшає, якщо просто пливти за течією.
Треба все сприймати як належне...
бо ви вбʼєте себе стресом і тривогою,
якщо постійно будете сушити собі голову думками.
Для Ути свіже повітря і фізична активність – це стиль життя.
Така собі велнес-програма здорової людини,
прихильником якої я легко міг би стати.
В останній вечір на Зюльті
я їду на пляж, на західний бік острова.
Привіт.
Мій напарник з кріотерапії, Гольґер, закінчує день по-зюльтівськи.
Дякую, що запросили.
Він піде купатися в Північному морі. Холоднючому.
Ви зі мною?
Якщо я підійду не одразу, не ждіть.
Нарешті мій піст офіційно скінчився.
Тому будьмо.
- Добре. - Піду поплаваю.
Добре. Біжіть!
Ці кілька днів на острові видалися навдивовижу цікавими й нестандартними.
І я сповнився великою вдячністю за своє добре здоровʼя
і майже вісім десятиліть життя на цій планеті.
Коли тобі 76 років, то найкраще в цьому от що –
тобі в принципі байдуже, що про тебе думають люди.
А найгірше в 76...
що тобі не 36.
Не кортить скупатися?
Анітрохи. Ні.
Чи жалкую я, що не робив чогось більше й частіше?
Авжеж, є таке. Просто мені воно не подобається.
Почати бігати? Навіщо? Можна ж ходити.
Браво!
Хороший досвід. Радий за вас.
- Так. - Так.
Та й справді, мені
не треба витрачати багато грошей, щоб добре почуватися.
Я розумію, що для когось процедури й терапія творять дива.
Але сам вважаю, що для здоровʼя треба знайти свій баланс.
Красиво, правда?
Намагатися радіти життю,
щоб воно дарувало вам оптимальний для вас рівень насолоди.
Так можна сформулювати моє бачення кількома словами.
Зустрічайте кожен новий день.
Якщо ви прокинулися вранці
і ще дихаєте, то це хороший день.
- У наступному випуску... - Бонджорно.
Вичерпав увесь словниковий запас італійської. Їдемо.
Понад усе на світі я люблю відвідувати цю країну.
Найвідоміша дупа в Італії.
Це щось надзвичайне.
- Широка усмішка. - Так.
- Що ви хочете? - Існує понад 250
офіційних італійських жестів.
Я посеред виноградника в Тоскані.
Скільком туристам випадає така нагода?
Переклад субтитрів: Олена Любенко