Казват, че човек е жив, когато е на път.
Стига първо висенето на летището да не ти изцеди силите.
Къде другаде ще ти кажат да дойдеш два часа по-рано
и накрая ще се окаже, че закъсняваш с два часа?
И все пак миналогодишните пътувания ми се отразиха добре.
Разшириха кръгозора ми.
До известна степен.
И сега се заемам с нещо, което било задължително
за всеки пътешественик.
Отивам в Европа.
Къде всъщност се намираме?
Ще обиколя континента
от най-горния до най-долния му край.
Ще изляза извън утъпканите пътища, за да открия скритите бисери.
Снимаш ли?
И ще разпаля новооткритата си жажда за приключения.
Вижте - без ръце.
Тук са. Това носът ли е?
Ще образовам вкусовите си рецептори.
Еха, беше много вкусно.
Гроздето е готово.
И ще живея като местните.
Добре дошъл в моето село.
Пълна лудост.
Спасих ти живота, запомни ме.
Слагам притесненията в багажа.
Ето ги, идват.
Не знаеш как ще реагира тялото при силен страх.
Май от дете не съм правил подобно нещо.
И ще произнеса три думи, които никога не съм изричал.
Готов за излитане.
ЕВРОПА
Да си го кажем направо -
не бихте ми поискали съвет за пътешествия и напълно ви разбирам.
Но ако ме попитате, бих ви казал,
че това е любимата ми страна за туристически посещения.
ИТАЛИЯ
Любовта ми към Италия пламна след екскурзии в Рим и Венеция.
Сега се връщам, за да разбера какво точно в тази страна
винаги ме кара да искам още и още.
Италианците говорят за ла долче вита, сладкия живот.
Моят живот засега е доста хубав,
но кой не би искал да си го подслади от време на време?
Как точно постигат този живот? Каква е тайната им?
Надявам се да намеря отговора във Флоренция и останалата Тоскана.
- Казвам се Сауро. - Юджийн.
Приятно ми е, заповядай.
Грацие милле.
Само това знам на италиански.
В Германия пих пшенични стръкове и дъвках бульон.
Така че вече съм готов да си поугаждам.
А какво по-хубаво място за това от красивата Тоскана?
Ще започна от Флоренция, столицата на региона.
Люлката на Ренесанса.
- Гледката от горе е поразителна, Сауро. - Да, великолепна е.
Град, пълен с изкуство, култура и...
Боклук.
- Май да. - Друго очаквах да видя.
Боклукчийски камиони има и у нас.
Присъствието на многото боклукчийски коли е разбираемо...
Олеле.
...заради многото туристи. Всяка година 16 милиона души посещават Флоренция.
Мнозина искат да видят града.
Аха.
Не е за хвалба,
но освен негоден пътешественик, съм и ужасен турист.
Твърде много хора.
Но ако искам да разгледам Флоренция добре...
Леле.
...ще трябва да усвоя много важно умение,
древното изкуство "обиколка на забележителности".
Добре дошъл в Италия. Много ми е приятно да се запознаем.
Бонджорно.
Радвам се да те видя.
Добре дошъл в Италия и Флоренция. Ела да те разведа.
Добре.
Като екскурзовод Емилиано е запален по италианската история,
култура и самата Флоренция.
Всеки италианец е свързан с Флоренция. И езикът ни произхожда от тук.
Част е от самите нас. Трудно е да се опише с думи.
- Личи си, че си италианец. - Знам.
Неволно е. Можеш ли да говориш с ръце в джобовете?
Май не. Това значи да онемея.
Жестовете с ръце са част от културата ни.
Има повече от 250 официални италиански жеста.
Но ще те науча на един основен.
Да кажем, че дойде някой, когото не познаваш,
и не искаш да те занимава. Казваш му: "Какво искаш?".
"Какво искаш?" Така, с пръсти.
- Да. - Какво искаш?
Да, какво искаш?
- Какво? - Да, какво искаш? С такава поза.
Ей, какво... Ей, какво?
Ако не познаваш човека, ще реши, че си агресивен.
- Не бих го направил с непознат. - Не.
- Не се знае кой е. - Да.
Макар че вече трябва да внимавам как жестикулирам,
готов съм за обиколка.
Една от най-красивите катедрали в Италия - "Санта Мария дел Фиоре".
В началото на пътуването ни я гледах от горе.
Но нямах представа колко е огромна всъщност.
Помисли само - може да побере 30 000 души.
Строежът започва през 1296 г. и продължава цели 140 години.
- Просто е изумителна. - Нали? Невероятна е.
А на върха е поставено чудо на ренесансовото инженерство.
Тогава е било трудно да се построи куполът.
Голямо постижение е. Шестнайсет години са строили само него.
Изграден от четири милиона тухли,
куполът все още е най-големият от този вид в света.
- Представям си как изглежда отвътре. - Да се наредим ли на опашката?
Ами не. Не обичам опашките.
Не мога да се включа в група за голяма обиколка.
Не обичам да слушам...
Важното е, че съм тук и я разглеждам. Ето ме мен, ето я и катедралата.
Край, видях я.
За щастие, съм с гид, който избягва големите навалици
и ме отвежда до най-важните забележителности.
- Ето го. - Невероятен е.
Наистина.
Като "Давид" на Микеланджело.
Колко е красив.
- Това оригиналът ли е? - Съвършено копие на "Давид".
- Значи копие? - Да.
- Представям си опашките пред оригинала. - Именно.
- Трябва ти билет, пък и опашката... - Да, километрични опашки.
А тук не е нужно да се редиш.
Това може и да не е оригинал, но си спестих малко време.
И все пак беше копие на световноизвестна скулптура.
Благодарение на библейската история сега Давид е стопроцентов еврейски идол.
Е, може би не стопроцентов.
Имам забележки само относно гениталиите му.
Струва ми се, че пенисът му не е обрязан,
а Давид е бил евреин.
Което доказва, че Микеланджело не е обичал да "реже изкъсо".
Я ме вижте - вече съм изкуствовед. А съм тук само от час.
Но за по-пълно изживяване
Емилиано настоява, че ми трябва мой вариант на ренесансовото изкуство.
Това е домът на творци като Микеланджело и Да Винчи,
така че трябва да опиташ.
- Карикатури. - Карикатури?
Да.
Това е своеобразен ритуал за всеки посетител на града.
- Моля. - Може да се окаже доста страшничко.
Да видя голяма усмивка. Гледайте натам.
И да не ви харесва, това ми е голямата усмивка.
Не бързай, имам време.
Емилиано ме уверява, че карикатурите имат благородна история.
Дори Леонардо да Винчи е рисувал карикатури.
- Да Винчи? - Да, за разтуха.
Ех, да беше тук сега!
Честно си признавам, че изобщо не се чувствам като "Мона Лиза".
Готово.
- Едно, две... - Майчице.
Давай.
- Весел. - Ще трябва да се усмихвам повече.
Нали?
Тръгвам си с чувството, че съм красив като картинка.
Емилиано иска да ми покаже последна забележителност.
Добре дошъл на Понте Векио, най-прочутия мост в света.
Понте Векио е най-старият и легендарен мост във Флоренция.
Брей, брей!
Наистина страхотна гледка.
- Зашеметяваща. - Да.
Жалко, че няма хора.
Разберете ме правилно, градът прелива от изкуство и история,
но ми се ще да го разгледам с не толкова забързано темпо.
Мисля, че една чаша хубаво вино ще е черешката на тортата.
- Чудесно. - Да.
Това ни харесва.
- Боже, прекрасно е. - Да.
- Грацие. - Заповядайте.
Наздраве. Да не забравя - когато вдигаш тост в Италия,
трябва да гледаш другия човек в очите.
Не в чашата. Право в очите.
Не.
Да.
- Добре. - Точно така.
- Еха. Вкусно. - Хубаво вино.
Късметлия си, улучи точния сезон да дойдеш в Италия - сезона на виното.
Искаш ли да видиш гроздобер в Тоскана?
- Грозде? - Да.
- Ще берем ли, като отидем? - Да, хайде.
Съгласен.
Извън града изживяването ще е съвсем различно. Много е спокойно.
Там животът си тече бавно, лежерно.
Гласувам с две ръце за всичко бавно и лежерно.
- Да пием за Тоскана. - За Тоскана.
Чувствам се страхотно.
Чудесно ще е да отидем в Тоскана и да забавя темпото.
Да се откъсна от туристическата атмосфера на Италия,
да се почувствам почти като италианец.
Хубаво е.
Това е... Не, помни - така е: "Какво искаш?".
- Какво искаш? - Да, точно така.
Какво искаш?
Сауро пристигна.
- Ще се видим след два дни. - Във винарната?
- Грацие. - Да, чао.
Отиваме в хотела.
И така - чао на Флоренция.
При обиколката с Емилиано видях колко се гордеят италианците
с историята и културата си, които са част от същността им.
Но сега потеглям на юг към долината Орча с нейните красиви пейзажи,
средновековни замъци, древни села и възхитителна липса на тълпи.
Като италианската провинция няма втора.
И вече усещам спокойния живот, който ми обеща Емилиано.
Изкачваме се.
Кой е зад нас? Някой иска да ни изпревари ли?
Извадил е голям късмет, а?
Някъде на върха на този хълм се намира моят хотел.
Само трябва да го намеря.
- Стигнахме. - Грацие.
МОНТЕВЕРДИ
Чудя се и предполагам,
че хотелът е някъде в селото.
- Здравей, Юджийн. - Бонджорно.
- Добре дошъл, аз съм Джанкарла. Как си? - Много добре.
- Пристигна. - Да.
Три седмици и половина се влачих дотук.
Джанкарла работи тук от 12 години.
- Какво виждам? Това ли е хотелът? - Част от него.
Пред теб е селце от 12-и век, възстановено в първоначалния му вид.
Селото е истинско, има 11 жители.
- Тук още живеят хора? - Да.
Оказа се, че не намирам хотела, защото цялото село е хотел.
Някога е било дом на земеделци, обработвали земята в подножието.
Но днес хотелът е преобразен
и се слива незабележимо с оригиналните постройки.
Исках да те доведа тук, за да видиш просторната долина Орча.
Място, където архитектурата и пейзажът
са съжителствали в хармония векове наред.
Снимаш ли?
Великолепно е!
Добре дошъл в апартамента.
Никак не е зле.
Това е апартамент "Монте Четона".
- Един от най-големите тук. - Харесва ми.
Много е хубав.
Харесва ми простотата и историческата атмосфера.
Гредите, дървенията, селската обстановка.
Прекрасна гледка.
Бутиков хотел в средновековно село на хълм.
Не съм виждал нищо подобно.
Такова място кара вашия пътешественик да се чувства не толкова неохотен.
Много се радвам, че съм тук.
Харесват ми безвремието и тишината.
Тук животът тече по-различно.
Пропива се във всички сетива по много отпускащ начин.
Просто ти се иска да въздъхнеш доволно.
Отивам на закуска на площадчето до старата селска църква.
Нощта беше прекрасна, не чух нито звук.
Отворих прозорците, полъхваше лек ветрец, спах като къпан.
Бъркани яйца.
Сервираме ги с настъргани летни трюфели.
Ако ми слагат трюфели на яйцата, няма да откажа.
- Добър апетит. - Да.
Това определено е крачка напред към сладкия живот.
Ах, че вкусно!
Казаха ми, че берат грозде в лозята на Тоскана.
Отвърнах, че ако им трябва помощ, могат да разчитат на мен.
Но докато чакам Емилиано да ми каже кога гроздето е узряло,
имам малко свободно време.
Колкото и да ми харесва да стоя в хотела, което лесно мога да направя,
нещо ме тегли неудържимо към тази прекрасна природа.
Може да се поразходя.
Несъмнено вече сте разбрали, че обожавам италианската кухня.
Хотелът ме свърза с местния производител,
доставящ най-хубавото нещо в моята закуска.
Никога не съм търсил трюфели. Нямам представа какво е.
Търсил съм си качествени очила, но не бих се определил като търсач.
Нито като събирач.
Бонджорно.
- Здравейте. - Бонджорно.
Федерико.
- Федерико. - Собственикът.
- А аз съм Таня, приятно ми е. - И на мен, Таня.
А кой е този мъник?
- Нашият търсач на трюфели. - Виж ти!
Зара.
- Зара, ще търсим ли трюфели? - Да.
- Хайде. - Давай.
Таня работи с Федерико в маслинова ферма и лозе,
което е разположено на отлично място.
Намираме се в много важен район на Тоскана, защото в тази горичка там
има подходящ климат и почва за трюфели.
Значи мога да взема трюфелите, които намеря?
- Може би. Ще видим. - Ще го обсъдим.
Да започваме.
Идеалното място за трюфели.
Всъщност нямам представа как изглежда идеалното място за трюфели.
За щастие, Зара знае.
Оказва се, че растат в корените на тези дървета.
Да пуснем звяра.
Браво.
Давай, Зара, хайде.
Трюфели.
Зара, давай, миличка. Имаш задача.
Зара притежава 50 пъти повече обонятелни рецептори от човека.
Така тя може да надуши уникалната миризма на трюфелите дори под земята.
Как ще разберем, ако открие нещо?
Ако намери трюфел,
става много възбудена и започва да рови пръстта.
Зара.
Дали откри нещо?
Зара!
- Благодаря! - Моля.
Откри трюфел!
Не.
- Какво намери? - Къде е трюфелът?
Леле майко!
Браво, миличка!
Помиришете трюфела. Усеща се миризмата на пръстта.
- Разбира се. - Да.
По колко върви трюфелът?
- Все едно е злато. - Цената е около 60 евро. Най-малко.
Добра възвръщаемост за 20-минутна разходка в гората.
Намерихме трюфел. Повече не ни търсете, намерихме го.
Не казвай на Таня, но ще си го настържа върху порция ригатони.
Засега яденето ще трябва да почака,
защото имам още време за разходки.
Отивам в Сартеано,
700-годишен град, разположен под моя хотел.
Тук сладкият живот се изразява в това да си намериш своя общност.
Пътуванията из провинцията винаги са вълнуващо приключение
и се надявам тази малка разходка да се окаже интересна.
Местните жители се упражняват за важно годишно събитие -
турнира на сарацините.
Джанкарла ми осигури пропуск зад кулисите.
Чудесно! Браво.
- Стефания, запознайте се. - Стефания.
- Здравей, приятно ми е. - И на мен.
Това е тренировката на нашите участници в турнира на сарацините.
Барабаните и знамената са подгрявката за главното събитие,
рицарски турнир, който се провежда между пет традиционни района на Сартеано,
наречени контрада.
И всяка контрада си има свое знаме?
Да, всяка контрада има по двама средновековни барабанчици и знаменосци.
- По колко тренировки правите? - По много пъти в годината.
- Целогодишно. - Добре, разбрах.
Ако искате, ще ви покажат как се хвърля знаме.
Кой не си е мечтал да хвърля знамена? Добре.
- И така... - Да.
Гледайте и повтаряйте след мен. Правя така.
Май за последно хвърлям знамена. Не ми се ще на гроба ми да пише:
"Прободен с дръжка на знаме в черепа".
- Така, и... - Давайте!
Ако щете вярвайте, но умението датира от Средновековието,
когато се е използвало във военни паради.
Още веднъж.
А сега аз го овладявам.
- Така ли? - Да.
Е, поне донякъде.
Три, и...
Ура!
Седнете си.
Следващата част от тренировката
ще гледам на безопасно място отстрани.
Средновековен двубой.
Превърнал се е в турнир през 14-и век, някъде там.
- 14-и век? Добре. - Да.
Встъпителното шествие ще започне с барабанчиците и знаменосците.
Турнирът е отглас от времето, когато рицарите на коне се сблъсквали жестоко.
Днес противникът е заменен с мишена - един малък пръстен.
Доста малък пръстен.
Наистина е много малък, а копието е дълго 2,80 м.
Дълго копие, малък пръстен.
Задачата изглежда невъзможна, докато...
- Много е добър. - Да.
Браво!
Ако се бях придържал към старите си пътнически навици,
нямаше да видя Тоскана по този начин.
Но в крайна сметка се радвам, че поемам рискове
и се опитвам да изживея нещо ново, удовлетворяващо е.
Открих, че освен италианската кухня, ми харесва усещането за сплотена общност.
И двете са много важни както за италианците, така и за мен.
Долавя се някаква топлота, прекрасно семейно усещане за общност.
Днес не се чувствах като турист.
Чувствах се като жител на Тоскана.
Беше хубаво да участвам в събитието.
- Грацие. - Оставям ви да си пиете капучиното.
Нищо против.
Така искам да започва денят ми.
Италия е по-близо до собственото ми житейско темпо
от всяка друга страна, в която съм бил.
Последният ми ден в Италия.
С Емилиано ще се срещнем в лозята, за да започнем гроздобера, надявам се.
Мисля, че ще е забавно да помагам, да бера грозде и да го слагам в кошницата,
но само природата определя кога реколтата е готова за бране.
Емилиано!
- Здравей, Юджийн! - Как си?
- Матео, приятно ми е. - Матео. Откъде се познавате?
Преди 22 години бяхме съученици в началното училище.
- Израснахме заедно като братя. - Виж ти.
Италия е сред най-големите производители на вино.
Обичайно, щом гроздето узрее,
цялата общност се включва в ла вендемия - гроздобера.
По това време на годината ти се обажда твоят ноно, дядо ти.
"Какво ще правиш през уикенда?" "Не знам."
"Ела с мен да берем грозде за виното." Забавно е, ще ти хареса.
- Ще дойдеш ли? - Да, хайде.
Бонджорно.
- Как се казваш? - Енеа.
- Аз съм управителят. - Юджийн.
- Приятно ми е. - И на мен.
- На лозето ли отиваме? - Да.
Ще видим кой участък е най-подходящ за беритба.
Защо някои лозя са готови за бране, а други не?
Имаме четири сорта червено грозде и всеки има различен период на узряване.
Тук е мерлото. Първо ще опитаме него.
Пробвай го. Какво усещаш?
Има вкус на грозде.
Добре. Вкусът му е по-наситен. Усеща се и отзад на езика.
Това е знак, че участъкът с мерло вече е готов за бране.
Бързо ли трябва да го оберете?
Когато достигне подходяща зрелост, трябва да го оберем веднага.
Ако изчакаш и ден повече, ще бъде твърде късно.
- Дори и ден? - Изчакаш ли един ден, вече е късно.
- Ами ако не станеш навреме? Ако се успиш? - Не се успиваме.
- Да побързаме тогава. - Няма нужда.
Как така? Много се бавиш. Трябва да започнем.
Гроздето е готово. Да започваме.
Емилиано, Матео и аз трябва да оберем по един ред.
- Видях и този грозд. - Този е по-лесен.
Чудесно.
Засега ми се вижда лесно.
Има и един малък.
- Свърших. - Добре.
Добре, вече му хванах цаката.
Как върви?
Бих предложил да наемете много ниски хора.
- Добро предложение. - Защото направо си сецваш кръста.
Вижте колко набрах. Хайде на следващата.
Ако не издържате на темпото...
- Много са бавни. - Така е.
И ако лозето беше мое, досега да съм ги разкарал.
Уволнени!
Брали са грозде от малки, нали?
Личи си, че само са се закачали и са си играли като деца.
Като гледам, и сега работят по същия начин.
Момчета, справяте се ужасно зле. Сигурно ви хокам като баба ви?
Тъжно е, но точно така говоря.
Това също е част от гроздобера - да се веселиш с хората около теб.
С близките и приятелите. Точно това му е хубавото.
- Така и трябва да бъде. - Точно.
- Това е... - Да.
...просто изумително, нали?
Колко туристи имат възможност да берат грозде?
Чувстваш ли връзката с гроздето, със земята?
В момента по-скоро чувствам връзката с моя физиотерапевт.
Юджийн, момчета, елате.
- Благодаря ти, Матео. - Моля.
- Качеството е отлично. - Да, браво на вас.
Става за вино.
Сега го товарим в ремаркето на пикапа.
Гроздето е на път към винарната.
Ще го сложат при останалата реколта,
ще го мачкат, ще ферментира и накрая ще отлежава в бъчви.
Чудесен повод да дойда пак за една бутилка, щом е готово.
Сякаш пък ми трябва повод.
Вече сме в кухнята, където ще ни се отплатят за труда с обяд.
Май ще има голяма веселба, и то напълно заслужена.
Заедно с разкошна италианска храна.
Е, аз му казвам италианска храна, а те - просто храна.
Доволен съм, че и аз дадох своя скромен принос.
Поръсено е с трюфела, който изрових от земята, нали?
С помощта на едно сладко кученце.
А коя е младата дама, която приготви пастата?
Патриция. Всеки ден ни приготвя обяд.
- Всеки ден? - Да.
- Емилиано, много те бива. - Благодаря, имам си свой метод.
Да не би като малък да си работил и като сервитьор?
- Не съм, майка ми ме е учила. - Ясно.
Обичам Италия, но преди това пътуване не ми беше съвсем ясно защо.
Сега вече знам.
Вижте само. Това представлява Италия за мен.
Изцяло различен начин на живот.
Сплотена общност.
Вкусна храна, разкошно вино.
Но Италия не е само това.
Най-ценно е, че италианците отделят време да се насладят на всичко това.
По-лежерното темпо на живота им дава тази възможност.
Патриция, делициозо.
- За теб. Наздраве. - Наздраве.
Ето това за мен е ла долче вита, сладкият живот.
И той се доближава максимално
до собствените ми житейски приоритети.
И така - ариведерчи, Италия.
Летвата за следващата ми спирка е много висока.
Следва...
- За първи път съм в Гърция. - Вашата вила.
Разкошна е.
Чудесно.
Вече се настроих философски.
Май намерих новото си призвание.
Браво!
Октопод! А, не.
Няма да ям октопод, знам как изглежда.
Браво, Юджийн!
Превод на субтитрите Живко Тодоров