Říká se, že cestovat znamená žít.
No, možná, pokud z vás ovšem den na letišti dřív nevysaje život.
Kde jinde by chtěli, abyste dorazili s dvouhodinovou rezervou,
jen aby vám pak hrozilo dvouhodinové zpoždění?
I tak si myslím, že loňské cestování mi prospělo.
Očividně mi rozšířilo obzory.
Do jisté míry.
Teď se tedy vydávám tam, kam zjevně musí zavítat každý cestovatel.
Mířím do Evropy.
Dobře. Kde to přesně jsme?
Scestuju celý kontinent...
odshora až dolů.
Vydám se mimo vyšlapané cesty objevit skryté poklady...
Vidíte to?
...a vzbudit v sobě dobrodružného ducha.
Koukejte. Nedržím se.
Jsou tady. Co je to? Příď?
Budu si tříbit chuťové buňky.
Páni, to bylo dobré.
Hrozny připraveny.
A pokusím se žít jako místní.
Vítejte v mé vesnici.
To je šílené.
Zachránil jsem ti život. Nezapomeň.
Veškeré obavy si sbalím do kufru...
Už jedou.
Nikdy nevíte, co s tělem udělá čirá hrůza.
Nic takového jsem od dětství nezažil.
A uslyšíte ode mě tři slova,
která jsem nikdy nevyslovil.
Připraven k odletu.
EUGENE LEVY, ZDRÁHAVÝ CESTOVATEL
EVROPA
Dobře, buďme upřímní.
Za mnou byste pro radu ohledně cestování nešli a nedivím se vám.
Ale kdyby ano, řekl bych,
že tohle je bezesporu moje nejoblíbenější země na světě.
ITÁLIE
Moji lásku k Itálii zažehly návštěvy Říma a Benátek.
Vrátil jsem se, abych zjistil,
proč mě tohle místo pokaždé nutí chtít víc.
Italové mluví o la dolce vita, což znamená sladký život.
No, můj život je zatím dobrý,
ale kdo by si ho čas od času nepřisladil?
Jak ale k takovému životu dospěli? V čem je to jejich tajemství?
Florencie a zbytek Toskánska mi na to snad odpoví.
- Jsem Sauro. - Eugene.
Těší mě. Prosím.
Grazie mille.
Vyčerpal jsem své znalosti italštiny.
V Německu jsem pil zelenou pšenici a žvýkal vývar.
Teď jsem tedy připraven trochu si dopřát.
A kde jinde toho docílit než v krásném Toskánsku.
Začínám ve Florencii, hlavním městě regionu.
Tam, kde má svůj původ renesance.
Je odsud nádherný výhled, Sauro.
Ano, dokonalý.
Město, kterému vládne umění, kultura a...
Ach jo, odpadky.
- Asi jo. - Kvůli tomu jsem nepřijel.
Popelářské vozy u nás máme taky.
Existuje důvod, proč potřebují spoustu popelářských vozů...
Ach jo.
Spousta turistů.
Florencie jich každým rokem přiláká 16 milionů.
Navštěvují ji davy lidí.
Nejsem na to hrdý.
Máte mě za špatného cestovatele? Turista jsem přímo strašný.
Je tu moc lidí.
Pokud chci Florencii řádně prozkoumat...
Páni.
...musím si osvojit důležitou dovednost,
prastaré umění prohlížení památek.
Zdravím, vítejte v Itálii, Eugene. Moc mě těší.
- Buongiorno. - Buongiorno.
Také vás rád vidím.
Vítejte v Itálii a ve Florencii. Pojďme se projít, provedu vás.
Jo, pojďme.
Můj průvodce Emiliano je zapálený do italské historie,
kultury a samotné Florencie.
S Florencií je propojený každý Ital.
Ve Florencii vznikl náš jazyk.
Je naší součástí. Těžko se to vyjadřuje slovy.
- Poznám, že jste Ital. - Jo. Já vím. My...
Nemůžete si pomoct.
- Umíte mluvit s rukama v kapsách? - Asi ne.
To by mě umlčelo.
Gesta rukou jsou součástí naší kultury.
Existuje víc než 250 oficiálních italských gest rukou.
Naučím vás to základní.
Řekněme, že... Osloví vás někdo, koho neznáte,
- a chcete ho odmítnout. - Jo.
Můžete říct... „Co chcete?“
- Jo. - Co chcete?
Ano, co chcete?
- Co... Můžete... - Jo, co chcete?
Ta póza, chápete?
Hej, co... Co?
Působíte agresivně, pokud toho člověka neznáte.
- U neznámého bych to nepoužil... - Ne.
- Nikdy nevíte. - Jo.
Ano.
I když si najednou víc všímám pohybů svých rukou,
jsem připraven na prohlídku.
Jedna z nejkrásnějších katedrál v Itálii. Santa Maria del Fiore.
Na začátku dnešní procházky jsem ji viděl shora.
Ale člověku vůbec nedochází, jak je obrovská.
Jen si to představte. Dovnitř se vejde 30 000 lidí.
Její stavba začala v roce 1296
a dokončena byla až o 140 let později.
- Je to naprosto úchvatné. - Já vím. Je to šílené.
A přímo nahoře je zázrak renesančního inženýrství.
Postavit v té době kupoli bylo těžké. Bylo to neskutečné.
Šestnáct let zabrala jen ta kopule.
Páni.
Stavbu tvoří čtyři miliony cihel,
což z ní činí největší katedrálu svého druhu na světě.
Mohu si jen domýšlet, jak vypadá uvnitř.
Chcete se postavit do fronty?
Ne. Fronty nemusím.
Nemůžu. Nejsem tu na zájezdu.
To prostě ne...
Stačí mi jen tu být a prohlížet si ji.
Jsem tu já a ta katedrála.
Stačí. Viděl jsem ji.
Naštěstí mám s sebou průvodce, který mi bez řečí okolo
ukáže věci, které mě opravdu zajímají.
- Jsme tu. - Ano, úžasné.
Je to úžasné.
Třeba Michelangelova Davida.
To je prostě krása.
- Je to originál, nebo... - Kopie.
Dokonalá kopie Davida.
- Je to kopie. - Ano.
- A co potom ty fronty na originál? - Ano.
- Musíte si koupit lístek, vystát frontu... - Ano, jen samé fronty.
No, na tohle stát ve frontě nemusíte.
Fajn, sice je to replika, ale ušetřil jsem trochu času.
A i tak jsem viděl repliku něčeho světoznámého.
Díky biblickému příběhu je David židovskou ikonou každým coulem.
No, každým coulem možná ne.
Jediné, co mě zarazilo, byly jeho genitálie.
Vypadá to trochu jako neobřezaný penis,
ale David byl Žid.
Důkaz, že Michelangelo nikdy nešel cestou zkratek.
Koukněte na mě. Už je ze mě kritik umění.
A to tu jsem teprve hodinu.
Aby byl můj zážitek kompletní,
podle Emiliana potřebuju vlastní verzi renesančního umění.
Žili tady takoví umělci, jako byl Michelangelo a da Vinci,
takže to musíte okusit na vlastní kůži.
- Karikatury. - Karikatura.
Ano.
Pro každého turistu je to jako rituál zasvěcení.
Prosím.
Ach jo, tohle bude strašně děsivé.
Velký... Ukažte velký úsměv. Dívejte se tímhle směrem.
Věřte nebo ne, tohle je můj velký úsměv.
Nespěchejte.
Emiliano mě ujišťuje, že karikatury mají vznešenou historii.
I Leonardo da Vinci kreslil karikatury.
- Opravdu? - Jo, pro zábavu.
No... Kde je teď?
Nikdy jsem si nepřipadal méně jako Mona Lisa.
Dobře.
- Raz, dva... - Bože.
Jo, ukažte.
Do toho...
Spokojený.
- Musím se častěji usmívat. - Že?
Odcházím s dojmem, že jsem jako obrázek,
a Emiliano mi ukáže ještě jednu památku.
Tohle je Ponte Vecchio, nejslavnější most na světě.
Ponte Vecchio je nejstarší a nejznámější most ve Florencii.
No teda, páni.
To je opravdu nádhera.
- Úchvatné. - Jo.
Jen je tu liduprázdno.
Nic ve zlém, je to krásné město plné umění a historie,
ale moct si ho tak prohlédnout v méně hektickém tempu.
Myslím, že sklenka vína je jako třešnička na dortu.
- Báječné. - Ano.
To se mi líbí.
- Bože. To je prostě nádhera. - Jo.
Vážně nádhera.
- Díky. Grazie. - Prosím.
Salu... Ještě jedna věc, když si v Itálii připíjíte...
- Jo. - ...musíte se tomu druhému dívat do očí.
Na sklenici ne.
Přímo do očí.
Ne.
Ano.
- Dobře. - Jo, tak.
- Páni. Mňam. - Je dobré.
Máte štěstí, protože...
Teď je pro návštěvu Itálie nejvhodnější doba. Je totiž sezóna vína.
Chcete zažít opravdovou sklizeň hroznů v Toskánsku?
- Sklizeň. - Ano.
Budeme sklízet hrozny?
Jo, zkusme to.
- Rád. - Ano.
Na venkově to vypadá úplně jinak.
Je tam klid.
Právě tam zažijeme to pomalé životní tempo.
Cokoli v pomalém tempu... To beru.
- Na Toskánsko. - Na Toskánsko.
Cítím se mimořádně skvěle.
Je fajn vyrazit do Toskánska a trochu zpomalit.
Ten odklon od turistického aspektu
ve mně skoro vzbuzuje dojem, že jsem... Ital.
Je to dobré.
To je... Ne.
Pamatujte, tohle znamená: „Co chcete?“
- Co chcete? - Ano, přesně tak.
- Co chcete? - Jo.
Je tu Sauro.
Tak za pár dní.
- V Toskánsku? - Na vinici.
- Grazie. - Jo, ciao.
Odvezu vás do hotelu.
Tak tedy ciao, Florencie.
Při prohlídce města s Emilianem jsem pochopil, jak moc jsou Italové hrdí
na svou historii a kulturu. Jak řekl, je to součástí jejich identity.
Teď ale mířím na jih do údolí Orcia s jeho nádhernou krajinou,
středověkými hrady, starobylými vesničkami a příjemnou absencí davů lidí.
Italskému venkovu se nic nevyrovná.
A už teď zažívám to pomalejší životní tempo, jak mi Emiliano sliboval.
Jedeme do kopce.
Kdo je to za námi? Někdo nás chce předjet?
Páni, má to ale šťastný den, že?
Na vrcholku tohohle kopce je podle všeho můj hotel.
Jen ho musím najít.
- Jsme tu. - Páni.
- Grazie. Prego. - Grazie mille.
Přemýšlím a hádám,
že ten hotel bude někde ve vesnici.
Ciao, Eugene.
Buongiorno.
- Vítejte, jsem Giancarla. Jak se máte? - Mám se dobře.
- Trefil jste sem. - Ano.
Cesta mi trvala asi tři a půl týdne.
Giancarla tu pracuje 12 let.
Takže na co se to dívám? To je ten hotel?
Jeho část.
Před sebou vidíte osadu z 12. století,
kterou jsme zrekonstruovali.
Je to obydlená vesnice. Stále tu žije asi 11 obyvatel.
- Někdo tu stále žije? - Ano.
Proto jsem ten hotel nemohl najít. Tvoří ho totiž tahle vesnice.
Kdysi tu bydleli farmáři, kteří obdělávali půdu v okolí.
Ale teď je to hotel přestavěný tak,
aby nenápadně splynul s původními budovami.
Chtěla jsem vás sem vzít, abyste viděl rozlohu Val d’Orcia.
Místa, kde architektura a krajina harmonicky koexistují už po staletí.
Vidíte to?
To je nádhera.
Vítejte ve svém apartmá.
Nevypadá špatně.
Říkáme mu apartmá Monte Cetona.
Jedno z našich největších.
Pěkné.
Moc pěkné.
Líbí se mi ta jednoduchost se smyslem pro historii.
Líbí se mi ty trámy a dřevo.
Miluju rustikální charakter.
Mám krásný výhled.
Butikový hotel ve středověké vesničce na kopci.
To jsem ještě nikde neviděl.
Je to místo, kde se cestovatel cítí... ne tak zdráhavě.
Jsem opravdu rád, že tu jsem.
Líbí se mi to tempo, ten klid.
Tady je to jiný život.
Zasáhne to všechny vaše smysly tak uvolňujícím způsobem.
Najednou se vám chce vydechnout.
Mířím na snídani na náměstí u starého vesnického kostela.
Měl jsem báječnou noc. Nezaslechl jsem jediný zvuk.
Měl jsem otevřená okna, dovnitř proudil mírný vánek, spal jsem jako mimino.
Míchaná vajíčka.
A podávám je s trochou lanýžů.
Pokud mi chtějí vajíčka posypat lanýži, nebudu se bránit.
- Ať vám chutná. - Jo.
Tak tohle mi připadá jako krok směrem k dolce vita.
Páni, to je dobré.
No, prý tady na toskánských vinicích probíhá sklizeň hroznů
a řekl jsem, že pokud potřebují pomoc, přidám ruku k dílu.
Ale zatímco budu čekat, až mi Emiliano řekne, že hrozny dozrály,
mám trochu volného času.
I když bych se rád držel u hotelu, což bych snadno zvládl,
něco mě táhne k této nádherné krajině.
Proto se vydám na průzkum.
Nepochybně vám už došlo, že zbožňuju italské jídlo,
a tak mi hotel vyjednal schůzku s místním producentem
zodpovědným za to nejlepší, co jsem měl ráno na talíři.
Lov lanýžů jsem ještě nezažil. Netuším, co to obnáší.
Už jsem lovil brýle,
ale za lovce bych se neoznačil.
Taky nerad něco sbírám.
Buongiorno.
- Zdravím. - Buongiorno.
Federico.
- Federico. - Majitel.
- A já jsem Tania. Těší mě. - Tania. Taky mě těší.
A kdo je tenhle mrňous?
- Naše lovkyně lanýžů. - No teda.
Zara.
- Zaro, jdeme na lov lanýžů? - Tak jo.
- Pojďme. - Ano?
Pojďme.
Tania pracuje s Federicem na jeho olivové farmě a vinici,
která je mimochodem ve vynikající lokalitě.
Nacházíme se ve významné oblasti Toskánska,
protože v téhle části lesa
je to správné klima a správná půda pro lanýže.
Takže lanýže, které najdu, si můžu nechat.
- Možná. - Ano? Probereme to.
Dobře, tak jdeme.
To vypadá jako lanýžová země.
Ve skutečnosti vůbec netuším, jak taková lanýžová země vypadá.
Zara to naštěstí ví.
Zdá se, že lanýže rostou mezi kořeny těchto stromů.
Vypustíme krakena?
Tak.
Paráda, Zaro. No tak, Zaro.
Lanýže.
Zaro, no tak, zlato. Máš tu práci.
Zara má 50krát více čichových receptorů než člověk.
Proto vycítí jedinečnou vůni lanýžů i pod zemí.
Jak poznáme, že něco zavětřila?
No... když najde lanýž,
úplně ožije a začne hrabat v hlíně.
Zaro.
Něco tu zavětřila?
Zaro!
- Děkuji. - Fajn.
Našla lanýž!
Ne.
- Hrabej. Copak to tu máme? - Kde je?
- Páni! - Ano? No teda!
Hodná holka!
Přičichněte si. Je cítit půdou.
- Jo... No, ano. - Jo.
Za kolik byste ten lanýž prodali?
- Je jako zlato. - Cena činí něco kolem 60 eur. Minimálně.
To je skvělá odměna za 20minutovou procházku v lese.
Dařilo se nám. Máme lanýž.
Už nevolejte. Máme lanýž.
A neříkejte to Tanie,
ale asi si ho nastrouhám na rigatoni.
Jídlo ale musí prozatím počkat.
Mám totiž ještě čas na průzkum.
Jedu do Sarteana,
města starého 700 let, které leží pod kopcem s mým hotelem.
Sladký život tu prý tkví v nalezení vaší komunity.
Cesta na venkov je vždycky trochu dobrodružství,
proto doufám, že tenhle malý výlet bude vzrušující.
Místní nacvičují na důležitou každoroční akci,
saracénské klání.
A Giancarla mě vzala do zákulisí.
Dobře! Páni.
- To je něco. - Tohle je Stefania.
- Představím vás. - Stefania.
- Zdravím. Těší mě. - Mě také těší.
Všichni tu trénují na saracénské klání.
Tyto bubny a prapory jsou zahřívacím kolem hlavní události,
rytířského klání, které se odehrává mezi pěti tradičními čtvrtěmi Sarteana,
zvanými contrada.
Takže každá contrada má svůj prapor?
Ano. Každá contrada má dva středověké bubeníky a dva vlajkonoše.
Kolikrát to trénujete?
- Mnohokrát za rok. - Ano?
Celý rok.
- Dobře. - Ano.
Pokud chcete, ukážeme vám, jak se hází praporem.
No, o házení praporem sní každý.
Dobře.
- Takže... - Jo.
Dělejte to, co já.
Takhle.
Tak...
A...
Moje poslední házení praporem.
Tohle na svém náhrobku nechcete.
Však víte, schytal to praporem do hlavy.
- Tak a... - Teď.
Je neuvěřitelné, že tato dovednost vznikla ve středověku,
kdy byla součástí vojenských přehlídek.
Ještě jednou.
A já se ji učím.
- Takhle? - Jo.
Tedy, snažím se.
Tři a...
Jo!
Můžete se posadit.
Ale na příští část tréninku...
se držím bezpečně stranou.
Je to středověké klání.
Někdy ve 14. století se z toho stal turnaj.
- Ve 14. století? - Ano.
Dobře.
Teď začne zahajovací průvod,
půjdou v něm bubeníci a vlajkonoši.
Klání připomíná dobu,
kdy rytíři na koních násilně vyráželi proti sobě,
ale v dnešní době nahrazuje protivníka kroužek, který symbolizuje terč.
Je to malý kroužek.
Je velmi malý a to kopí měří dva metry a osmdesát centimetrů.
Dlouhé kopí, malý kroužek.
Zdá se to jako nemožný úkol, dokud...
- Páni. Je dobrý. - Ano.
Bravo.
Kdybych se držel svých starých cestovních návyků,
jistě bych takhle Toskánsko nepoznal.
Nakonec jsem vždycky rád, když někam vyrazím
a zkusím zažít něco nového.
Naplňuje mě to.
A zjistil jsem, že stejně jako jídlo zbožňuju i pocit sounáležitosti.
Obojí je pro mě stejně důležité jako pro Italy.
Je v tom srdečnost.
Dává vám to takový ten vřelý pocit, že někam patříme.
Dnes jsem se ani necítil jako turista.
Připadal jsem si jako Toskánec.
Byl to hezký pocit. Jako bych sem patřil.
Grazie.
Prego. Vychutnejte si své cappuccino.
Milerád.
Ideální začátek dne.
Itálie je natolik blízká mému životnímu tempu
jako kterákoli jiná země, kterou jsem navštívil.
Nadešel můj poslední den v Itálii
a Emiliano chtěl, abych se s ním sešel na vinici.
Snad se pustíme do vinobraní.
Přijet tam pomoct,
sklidit pár hroznů a dát je do košíku mi zní jako zábava,
ale příroda rozhoduje, kdy jsou hrozny připravené ke sklizni.
Emiliano!
- Eugene! - Come stai.
- Matteo. Těší mě. - Matteo.
Odkud se znáte?
Potkali jsme se před 22 lety na základní škole
a vyrůstali jsme spolu jako bratři.
Páni.
Itálie patří k největším producentům vína na světě
a je tradicí, že když hrozny dozrají,
celá komunita se zapojí do la vendemmia neboli vinobraní.
Někdy touhle dobou zavolá nonno, dědeček.
„Co děláš o víkendu?“ „Nevím.“
„Půjdeš se mnou na vinobraní.“
- Je to zábava. - Dobře.
- Užijete si to. - Dobře.
- Pojedeme? - Jo.
Jo.
- Buongiorno. - Zdravím.
- A vy jste? - Enea.
- Jsem tu manažer. - Eugene.
- Těší mě. - Mě také.
- Jedeme na vinici? - Ano.
Podíváme se, která plocha je pro sklizeň vhodnější.
Proč by byly některé vinice připravené ke sklizni a jiné ne?
Máme tu čtyři odrůdy červených hroznů,
z nichž každá má jinou dobu zralosti.
Tady pěstujeme Merlot. Začneme tu.
Nejdřív ochutnáme. Jak to chutná?
Jako hroznové víno.
Dobře. Chuť je plnější.
Vzadu na jazyku je výraznější.
To je signál, že hrozny Merlot jsou připravené ke sklizni.
Jak rychle je musíte sklidit?
Když řádně dozrají, musíme jednat téměř okamžitě,
protože když s tím počkáte o den déle, už bude pozdě.
- O den déle? - Ano.
Když počkáte den, je pozdě.
Co když si přispíte?
- Nevstanete včas. - To neděláme.
Páni.
- Už nechci čekat. - Ne. Není...
Ne. Vy otálíte.
Musíte jít.
Hrozny připraveny.
Tak jo. Jdeme.
Emiliano, Matteo a já musíme sklidit celou jednu řadu.
- Vidím tu tenhle. - Ten je snazší.
Dobře.
Je to hračka. Zatím.
A tady jeden malý.
- Tak. - Dobře.
Fajn. Už to mám v malíku.
Jak to jde?
Navrhoval bych najmout nějaké malé lidi.
Dobrý nápad.
Protože tohle... Láme vám to záda.
Podívejte. Posouvám se dál.
Jestli... Jestli nestíháte...
- Jsou pomalí. - Jsou pomalí.
A já... Být to moje vinice, už by letěli.
- Vyhazov. - Tohle dělali v dětství. Že jo?
Je vidět, jak to nejspíš v dětství flákali,
a zdá se, že teď pracují stejně.
Jste v tom strašně marní.
Mluvím jako váš nonna?
To je smutný fakt. Já děda jsem.
Víte, tohle také patří k vendemmia.
Užíváte si čas se svými blízkými.
S rodinou a přáteli.
To je na tom také krásné.
- No... Tak by to mělo být. - Přesně.
- Protože tohle... - Jo.
...je naprostá nádhera.
Kolika turistům se tohle poštěstí?
Cítíte to propojení s hrozny a půdou?
Teď bych se spíš propojil se svým chiropraktikem.
Eugene, kluci. Pojďte sem.
- Jdeme. - Fajn. Díky.
Není zač.
- Kvalita je dobrá. - Jo, moc dobrá.
Můžeme je použít.
Teď je naložíme na auto.
Naše hrozny už míří do vinařství,
kde je přidají ke zbytku sklizně,
rozdrtí je, fermentují a nakonec je nechají zrát v sudech.
Aspoň mám výmluvu, proč se později vrátit pro svou lahev.
Jako bych nějakou potřeboval.
A v kuchyni už se pro nás připravuje odměna za dobře odvedenou práci. Oběd.
Tohle bude opravdu velká oslava, a také zasloužená.
A její součástí bude i úžasné italské jídlo.
Dobře.
Já tomu říkám italské jídlo. Oni jen jídlo.
A s radostí mohu říct, že jsem se na něm také skromně podílel.
Páni.
Ty lanýže... ty jsem sám vyhrabal.
S pomocí roztomilého pejska.
Kdo je ta dáma, která uvařila ty těstoviny?
Patrizia. Vaří pro nás každý den.
- Každý den? - Obědy.
Emiliano, tohle vám moc jde.
- Jde vám to. - Díky. Mám svou techniku.
Pracoval jste v dětství taky jako číšník?
Ne, nikdy. To mám od mámy.
Aha.
Věděl jsem, že Itálii miluju, ale nedokázal jsem definovat proč.
Teď už to vím.
Podívejte. Tohle je pro mě Itálie.
Je to životní styl.
Je to komunita.
Je to jídlo.
Je to víno.
Ale je to víc než to.
Jde o to udělat si čas a všechny ty věci docenit.
K tomu přispívá pomalejší životní tempo.
Patrizie, delizioso.
- Na vás. - Salute.
Salute.
To je pro mě la dolce vita. To je sladký život.
Je to nejblíž mým, však víte...
mým vlastním prioritám, jak jen to jde.
Tak tedy arrivederci, Itálie.
Laťka pro příští zastávku je nastavená vysoko.
Příště uvidíte...
Poprvé v Řecku.
- Vaše vila. - To je krása.
Ano. Dobré.
A už filozofuju.
Asi jsem si našel novou profesi.
Bravo!
Chobotnice!
Ne.
Chobotnici nepozřu. Vím, jak vypadají.
Bravo, Eugene!
Překlad titulků: Petra Kabeláčová