אומרים שטיולים הם החיים.
טוב, אולי, אם יום שלם בנמל התעופה לא מוציא לך את הנשמה קודם.
כלומר, איפה עוד יגידו לך להגיע שעתיים לפני הזמן...
רק כדי להתקרב באופן מסוכן
לאיחור של שעתיים?
בכל זאת אני חושב שהטיולים שלי בשנה שעברה עשו לי טוב.
נדמה שהם הרחיבו את השקפת העולם שלי.
במידה מסוימת.
אז עכשיו אני מקבל על עצמי משהו שנתפס כחובה
לכל מטייל ראוי לשמו.
אני עושה את אירופה.
טוב, איפה אנחנו בדיוק?
אני הולך לכבוש את היבשת...
מהכי למעלה עד הכי למטה.
אני סוטה מהדרכים הסלולות כדי לגלות פנינים נסתרות...
אתם קולטים את זה?
ולאמץ את רוח ההרפתקנות החדשה.
תראו אותי. בלי ידיים.
הם כאן. מה זה, החרטום?
אני אחנך את בלוטות הטעם שלי...
וואו, זה היה טעים.
הענבים מוכנים.
ואנסה לחיות כמו תושבי המקום.
ברוך הבא לכפר שלי.
זה מטורף.
הצלתי את חייך. זכור אותי.
אני אורז את כל הדאגות במזוודה שלי...
הם מגיעים. הם מגיעים.
אין לדעת מה הגוף יעשה כשהוא אחוז אימה.
אני לא חושב שעשיתי משהו דומה לזה מאז שהייתי ילד.
ואני עומד להגיד שלוש מילים
שלא אמרתי מעולם.
אני מוכן להמראה.
אירופה -
טוב, בואו נודה בכנות.
לא הייתם באים אליי לבקש עצות על טיולים בעולם, ובצדק.
אבל אילו ביקשתם, הייתי אומר
שזו חד-משמעית המדינה שאני הכי אוהב לבקר בה בעולם.
איטליה -
אהבתי לאיטליה ניצתה בביקורים ברומא ובוונציה.
כעת חזרתי כדי לגלות מה יש במקום הזה
שתמיד משאיר לי טעם של עוד.
האיטלקים מדברים על לה דולצ'ה ויטה, החיים המתוקים.
טוב, החיים שלי היו לא רעים בכלל עד כה,
אבל מי לא רוצה להמתיק מעט את חייו מעת לעת.
אבל איך הם משיגים חיים כאלה? מה הסוד שלהם?
אני מקווה למצוא את התשובה בפירנצה ובטוסקנה בכלל.
- שמי סאורו. - יוג'ין.
טוב, נעים מאוד. בוא.
גרצייה מילה.
בזה נגמר הידע שלי באיטלקית.
בגרמניה שתתי עשב חיטה
ולעסתי מרק.
אז עכשיו אני מוכן לאתנחתא של פינוק.
ואיפה כדאי לחפש את זה אם לא בטוסקנה היפהפייה?
נתחיל בפירנצה, בירת המחוז.
הבית של הרנסנס.
הנוף מלמעלה באמת מהמם, סאורו.
כן, נוף מושלם.
עיר גדושה באמנות, בתרבות ו...
אשפה.
- כן, אני חושב. - לא בדיוק מה שדמיינתי.
משאיות זבל אני יכול לראות בבית.
לא סתם צריכים כאן המון משאיות זבל...
אבוי.
המון תיירים.
פירנצה מושכת אליה 16 מיליון מבקרים בשנה.
המון אנשים רוצים לראות את פירנצה.
א-הה.
אני לא גאה בזה.
אבל אם אתם חושבים גרוע כמטייל, אז אני תייר נוראי.
יש יותר מדי אנשים.
אבל אני רוצה לראות את פירנצה כמו שצריך...
וואו.
אצטרך ללמוד מיומנות חיונית,
האמנות עתיקת היומין של סיור באתרים.
היי, ברוך הבא לאיטליה, יוג'ין. לעונג הוא לי להכיר אותך.
- בונג'ורנו. - בונג'ורנו.
טוב לראות אותך.
ברוך הבא לאיטליה, ברוך הבא לפירנצה.
בוא נסתובב ואראה לך את האזור.
כן, בהחלט.
כמורה דרך, אמיליאנו מלא התלהבות מההיסטוריה
ומהתרבות של איטליה, ומפירנצה עצמה.
כל איטלקי חש חיבור לפירנצה.
השפה שלנו נולדה בפירנצה.
היא חלק מהזהות שלי, יש להודות. קשה לנסח את זה במילים.
- אפשר לראות שאתה איטלקי. - כן. אני יודע. אנחנו...
אתה לא שולט בזה.
תוכל לדבר עם הידיים בכיסים?
אני לא חושב שאני מסוגל.
זה יעשה אותי אילם.
מחוות ידיים הן חלק מהתרבות.
יש יותר מ-250 מחוות ידיים רשמיות באיטליה.
אבל אלמד אותך אחת בסיסית.
נניח שאתה... שמישהו שאתה לא מכיר ניגש אליך
- ואתה לא רוצה שיפריעו לך. - כן.
אתה יכול להגיד, "מה אתה רוצה?
מה אתה רוצה?"
- כן, כן. - מה אתה רוצה?
כן, מה אתה רוצה?
- מה... - כן, מה אתה רוצה?
הגישה, אתה מבין?
היי, מה... היי, מה?
אתה עלול להיתפס כתוקפני אם אתה לא יודע עם מי אתה מדבר.
לא הייתי עושה כך
- למישהו שאני לא מכיר, אבל... - לא.
- אין לדעת. - אין לדעת.
אין לדעת.
גם אם פתאום אני מודע לכל דבר שאני עושה בידיים,
אני מוכן לצאת לסיור שלי.
אתה עומד מול אחת מהקתדרלות הכי יפות
באיטליה. זו סנטה מריה דל פיורה.
הסתכלתי עליה מלמעלה כשיצאנו לטיול שלנו.
אבל אין לך מושג כמה היא מסיבית.
תחשוב על זה. היא יכול להכיל 30,000 בני אדם בבת אחת.
ב-1296 החלה
בניית הקתדרלה ונמשכה 140 שנה.
- זה פשוט עוצר נשימה. - אני יודע. אני יודע. זה מטורף.
ובפסגתה ניצב פלא של הנדסת הרנסנס.
בזמנו, בניית הדואומו הייתה אתגר גדול.
זה היה מדהים.
נדרשו 16 שנה לבניית הכיפה.
וואו.
היא בנויה מארבעה מיליון לבנים
ועודנה הגדולה מסוגה בעולם.
אני יכול רק לדמיין איך היא נראית מבפנים.
רוצה לעמוד בתור לקתדרלה?
לא, אני לא עומד בתורים.
אני פשוט לא מסוגל. אני לא בטיול מאורגן.
אני לא עושה את זה...
רק האפשרות להיות כאן, להסתכל עליה.
הנה אני והנה הדואומו.
זהו. ראיתי אותו.
למזלי, יש איתי מורה דרך שבלי כל הבלגן
יכול להביא אותי לדברים שבאמת כדאי לראות.
- הנה הוא. - כן, הוא מדהים.
הוא באמת מדהים.
כמו דוד של מיכאלאנג'לו.
הוא פשוט יפה כל כך.
- זה הפסל המקורי או... - זה העתק.
זה העתק מושלם של דוד.
- זה העתק. - כן, כן.
אני מתאר לעצמי את התורים במוזיאון
- כדי לראות את דוד האמיתי. - נכון.
כן. צריך לקנות כרטיס,
- וגם התור, כן... - נכון, תורים ועוד תורים.
אבל אפשר לראות... את זה אפשר לראות בלי לעמוד בתור.
טוב, אז זו אולי רפליקה, אבל חסכתי לעצמי זמן.
ועדיין ראיתי רפליקה של משהו מפורסם בכל העולם.
הודות לסיפור התנכי, דוד הוא אייקון יהודי במלוא מובן המילה.
טוב, אולי לא במלוא מובן המילה.
הדבר היחיד שלכד את תשומת לבי היה אברי המין.
זה קצת נראה כמו פין שלא נימול,
אבל דוד היה יהודי.
הוכחה לכך שמיכאלאנג'לו לא עשה קיצורי דרך.
תראו אותי. כבר אני מבקר אמנות.
ואני כאן רק שעה.
אבל כדי ליהנות מהחוויה במלואה,
אמיליאנו התעקש שאני צריך גרסה משלי של אמנות הרנסנס.
זה הבית של אמנים כמו מיכאלאנג'לו, דה וינצ'י,
אז, אתה יודע, אתה חייב להתנסות בזה.
- קריקטורות, אתה יודע? - קריקטורה.
כן, כן.
זה טקס מעבר לכל מי שמבקר בעיר.
בבקשה.
היי, זה יכול להיות מפחיד נורא.
תן לי חיוך גדול.
תסתכל לשם, אדוני.
תאהבו או לא תאהבו, זה החיוך הגדול שלי.
אל תעבוד מהר מדי.
אמיליאנו מבטיח לי שלקריקטורות יש היסטוריה אצילית.
אפילו לאונרדו דה וינצ'י צייר קריקטורות, אתה יודע?
- דה וינצ'י צייר קריקטורות? - כן, בשביל הכיף.
טוב, איפה הוא עכשיו?
אני מודה בכנות שמעולם לא הרגשתי פחות כמו המונה ליסה.
טוב.
- אחת, שתיים... - אוי, אלוהים.
כן, תראה לי.
תראה...
שמח.
עכשיו אני צריך לחייך יותר.
נכון?
כשאני פונה להמשיך בדרכי, מרגיש יפה במיוחד,
לאמיליאנו יש עוד אתר אחד להראות לי.
ברוך הבא לפונטה וקיו, הגשר הכי מפורסם בעולם.
הפונטה וקיו הוא הגשר העתיק והמוכר ביותר בפירנצה.
הו, אלוהים, אלוהים.
זה באמת משהו.
- זה מהמם. - כן.
חבל שאין אנשים.
אל תטעו,
זו עיר יפהפייה מלאה באמנות ובהיסטוריה,
אבל קצת חבל שאני לא יכול לראות אותה בקצב קצת פחות קדחתני.
אני חושב שכוס יין טוב היא כמו הדובדבן שבקצפת.
- מקסים. - כן.
את זה אנחנו אוהבים.
- אוי, אלוהים. זה פשוט מקסים. - כן.
פשוט מקסים.
- תודה. גרצייה. - אדוני, בבקשה.
סאלו... עוד דבר. כשמרימים כוסית באיטליה...
- כן. - צריך להסתכל לאדם השני...
לאדם השני בעיניים.
לא, לא על הכוס.
ישר בעיניים.
לא.
כן.
- בסדר. - כן, ככה.
- וואו. טעים. - זה יין טוב.
יש לך מזל כי זה...
זו העונה הכי טובה לבוא לאיטליה, כי אנחנו בעונת היין.
רוצה לחוות בציר אמיתי כאן בטוסקנה?
- בציר ענבים. - כן.
נעשה את זה כשנהיה שם?
כן, נעשה את זה.
- אני מוכן. - כן.
מחוץ לעיר החוויה שלך תהיה שונה מאוד.
רגוע מאוד שם.
שם נוכל לחוות את הקצב האיטי של החיים.
כל דבר שמתנהל בקצב איטי, אני בעד.
- לחיי טוסקנה. - לחיי טוסקנה.
אני מרגיש נפלא להפליא.
אני חושב שטוב שאנחנו
בדרך לטוסקנה וקצת מורידים את הקצב.
כשמתרחקים מהצד התיירותי של הביקור באיטליה,
אתה כמעט מרגיש שאתה... איטלקי.
זה טוב.
זה... לא.
טוב, תזכור שזה אומר, "מה אתה רוצה?"
- מה אתה רוצה? - כן, כן. בדיוק, בדיוק.
- מה אתה רוצה? - כן.
סאורו הגיע.
נתראה בעוד כמה ימים.
- בטוסקנה? - כן, ביקב.
- גרצייה. - כן, צ'או.
ניסע למלון שלך.
אז אמרנו צ'או לפירנצה.
הסיור בעיר עם אמיליאנו הראה לי עד כמה האיטלקים גאים
בהיסטוריה ובתרבות שלהם.
כמו שהוא אמר, זה חלק מהזהות שלהם.
אבל עכשיו אני נוסע דרומה לעמק אורצ'ה,
על נופיו היפהפיים,
הטירות מימי הביניים, הכפרים העתיקים
והיעדרם המרנין של ההמונים.
אין על האזורים הכפריים של איטליה.
ואני כבר חווה את הקצב המואט שאמיליאנו הבטיח לי.
אנחנו נוסעים לראש הגבעה.
מי זה מאחורינו?
מישהו שרוצה לעקוף?
איזה מזל יש לו היום, הא?
מתברר שאיפשהו בראש הגבעה נמצא המלון שלי.
אני רק צריך למצוא אותו.
- הגענו. - וואו.
- גרצייה. פרגו. - גרצייה מילה.
מונטוורדי -
אני תוהה. ומנחש
שהמלון נמצא בכפר איפשהו.
שלום, יוג'ין.
בונג'ורנו.
- ברוך הבא, אני ג'יאנקרלה. מה שלומך? - שלומי טוב. שלומי טוב.
- הגעת בשלום. - אכן.
לקח לי כשלושה וחצי שבועות להגיע לכאן.
ג'יאנקרלה עובדת כאן כבר 12 שנה.
אז מה אני רואה מולי? זה המלון?
זה חלק מהמלון.
ואתה רואה כפריר מהמאה ה-12
שהוחזר לחיים.
זה כפר חי. יש לנו עדיין כ-11 תושבים.
- עדיין חיים כאן אנשים? - כן.
מתברר שהסיבה שלא מצאתי את המלון
היא שהכפר הוא הוא המלון.
בעבר הוא היה ביתם של החקלאים שעיבדו את האדמה למטה.
אבל היום המלון שונה
כך שיתמזג בהרמוניה עם הבניינים המקוריים.
רציתי להביא אותך לכאן שתראה את המרחבים של ואל ד'אורצ'ה.
מקום שבו האדריכלות והנוף
התקיימו בסינרגיה ובהרמוניה מאות שנים.
אתם קולטים את זה?
זה מרהיב עין.
ברוך הבא לסוויטה שלך.
לא נורא בכלל.
היא נקראת סוויטת מונטה צ'טונה.
היא אחת הסוויטות הגדולות שלנו.
מוצאת חן בעיניי.
זה ממש יפה.
אני אוהב את הפשטות ואת תחושת ההיסטוריה.
אני אוהב את הקורות, את העץ.
אני פשוט מת על האופי הכפרי.
יש לי נוף.
מלון בוטיק בכפר מימי הביניים על ראש גבעה.
זה לא דומה לשום דבר שראיתי בחיי.
זה מסוג המקומות שגורמים למטייל הזה להרגיש, טוב, פחות מסויג.
אני שמח מאוד להיות כאן, טוב?
אני אוהב את הקצב, את השקט.
זו דרך אחרת לחיות כאן.
זה פשוט מכה בכל החושים בצורה מרגיעה כל כך.
אתה מרגיש שאתה רק רוצה לנשוף.
אני בדרך לארוחת בוקר בכיכר ליד כנסיית הכפר הישנה.
עבר עליי לילה יוצא מן הכלל.
לא שמעתי שום צליל.
החלון היה פתוח, בריזה רכה נשבה לחדר, ישנתי כמו תינוק.
יש לנו ביצה מקושקשת.
ואני מגיש אותן בתוספת כמהין קיציות.
אם אתה רוצה להוסיף כמהין לביצים שלי, לא אגיד לך לא.
- בתיאבון. - כן.
זה מסתמן כצעד אחד לכיוון לה דולצ'ה ויטה.
וואו, זה טעים.
טוב, אמרו לי
שבוצרים ענבים בכרמים כאן בטוסקנה,
ובאמת אמרתי שאם יזדקקו לעזרה, אני אושיט יד.
אבל בזמן שאני מחכה שאמיליאנו יודיע לי מתי הענבים מוכנים,
יש לי קצת זמן פנוי.
כל כמה שהייתי שמח להעביר את הזמן במלון הזה,
מה שיכולתי לעשות בקלות,
משהו מושך אותי לאזור הכפרי היפהפה.
אז אולי אצא לתור מעט את הארץ.
ודאי הבחנתם כבר שאני פשוט מת על אוכל איטלקי,
לכן המלון קישר אותי עם היצרן המקומי
שאחראי לדבר הכי טוב בצלחת ארוחת הבוקר שלי.
אף פעם לא יצאתי לצוד כמהין. אין לי מושג איך זה נעשה.
יצאתי לצוד משקפיים אופטיים טובים,
אבל לא הייתי מסווג את עצמי כצייד.
גם על ליקוט אני לא משוגע.
בונג'ורנו.
- שלום. - בונג'ורנו.
פדריקו.
- פדריקו. - בעל הבית.
- ואני טניה. נעים מאוד. - טניה, נעים מאוד.
ומי החמוד הזה?
- זו ציידת הכמהין שלנו. - הו, אלוהים.
זארה.
- זארה, אנחנו הולכים לצוד כמהין? - אוקיי.
- כן? - בואי.
בואי נלך.
טניה עובדת עם פדריקו בחוות הזיתים והכרמים שלו,
שבמקרה נמצאת במיקום משובח.
אנחנו נמצאים באזור חשוב מאוד בטוסקנה,
כי בתוך החלק הזה של היער,
יש אקלים נכון ואדמה נכונה לאיסוף כמהין.
אז כל כמהין שאמצא אוכל לשמור לעצמי, אני מניח.
- אולי. - כן? נדבר על זה, אני מניח.
טוב, מתחילים.
זה נראה כמו ארץ הכמהין.
האמת היא שאין לי מושג איך אמורה להיראות ארץ הכמהין.
למרבה המזל, זארה יודעת.
מתברר שהן גדלות בין השורשים של העצים האלה.
לשחרר את החיה, הא?
זהו.
כן, זארה. קדימה, זארה.
כמהין.
זארה. קדימה, מותק. את בתפקיד.
לזארה יש פי 50 יותר קולטני ריח מאשר לבן אדם.
לכן היא מסוגלת לזהות את הניחוח הייחודי של הכמהין גם מתחת לאדמה.
איך יודעים כשהיא מזהה משהו?
אתה תראה. כי כשהיא מוצאת כמהה,
היא מתלהבת מאוד ומתחילה להזיז את האדמה.
זארה.
נראה לכם שהיא זיהתה משהו כאן?
זארה!
- תודה. - בבקשה.
היא מצאה כמהה!
לא.
- חפרי, חפרי, חפרי. מה מצאנו? - איפה הכמהה, זארה?
- וואו! - כן? לא ייאמן.
ילדה טובה!
תריח את הכמהה. להריח את האדמה.
- כן, אני... בהחלט. - כן.
בכמה נמכרת כמהה?
- זה כמו זהב. - המחיר הוא בסביבות 60 אירו. לפחות.
זו תשואה לא רעה על טיול של 20 דקות ביער.
הלך לנו טוב. מצאנו כמהה.
לא להתקשר יותר. מצאנו כמהה.
אל תגלו לטניה,
אבל ייתכן שאני אגרר אותה על ריגטוני.
אבל האוכל יצטרך לחכות בינתיים...
כי יש לי עוד זמן לסייר.
אני בדרך לסרטאנו,
עיר בת 700 שנה לרגלי הגבעה של המלון שלי.
אמרו לי שסוד החיים המתוקים כאן היא למצוא את הקהילה שלך.
מסע באזורים הכפריים הם תמיד הרפתקה קטנה.
לכן אני מקווה שהגיחה הזאת תהיה מעניינת.
בני המקום מתאמנים לקראת אירוע שנתי חשוב,
תחרות הסרצנים.
וג'יאנקרלה השיגה לי אישור כניסה מאחורי הקלעים.
יפה! וואו.
- מה תגידו על זה? - זו סטפניה.
- רציתי להכיר לך. - סטפניה.
- שלום. נעים מאוד. - נעים מאוד.
זה אימון של משתתפי תחרות הסרצנים.
התופים והדגלים הם מופע החימום לאירוע המרכזי,
תחרות לחימה ברומח
בין חמשת המחוזות המסורתיים של סרטאנו
שנקראים "קונטרדה".
אז לכל קונטרדה יש דגל משלו?
כן. לכל קונטרדה יש שני מתופפים בנוסח ימי הביניים ושני דגלנים.
כמה אימונים אתם מקיימים?
- הרבה פעמים בשנה. - כן?
כל השנה.
- טוב. בסדר. - כן.
אם אתה רוצה, החבר'ה יכולים להראות לך איך זורקים דגל.
טוב, מי לא חלם לזרוק דגלים?
טוב.
- טוב, אז... - כן.
תחקה את מה שאני עושה.
אני עושה ככה.
כמו...
ו...
זה עשוי להיות אירוע זריקת הדגלים האחרון שלי.
זה לא מה שאתה רוצה על המצבה שלך.
אתם יודעים, חטף דגל בגולגולת.
- זה, ו... - קדימה.
למרבה התדהמה, המיומנות הזאת נולדה כבר בימי הביניים,
אז הייתה חלק ממצעדים צבאיים.
עוד פעם אחת.
והנה אני לומד אותה.
- ככה? - כן. כן.
טוב, מנסה ללמוד.
שלוש, ו...
יש!
נא לשבת.
אבל בחלק הבא של האימון...
אני נשאר בצד הבטוח של קווי המגרש.
זו תחרות רמחים מימי הביניים.
היא נהפכה לטורניר במאה ה-14, פחות או יותר.
- במאה ה-14? - כן.
טוב.
תהלוכת ההכתרה עומדת להתחיל
עם המתופפים והדגלנים.
תחרות הרמחים מהדהדת תקופה
שבה אבירים על גבי סוסים התגוששו באלימות.
אבל היום, היריב הוחלף בטבעת קטנה שמשמשת מטרה.
זו טבעת קטנה.
זו טבעת קטנה מאוד ואורך הרומח הוא 2.80 מטר.
אז הרומח ארוך והטבעת קטנה.
זה נראה כמו משימה בלתי אפשרית, עד ש...
- וואו. הוא טוב. - כן.
בראבו.
כעת, אילו דבקתי במנהגי הנסיעה הישנים שלי,
לא הייתי רואה את טוסקנה באותה דרך.
בסופו של דבר אני תמיד שמח שאני מעז
לנסות ולחוות דברים.
זה מתגמל.
וגיליתי שכמו את האוכל,
אני אוהב גם את תחושת הקהילה.
שניהם חשובים לי כפי שהם חשובים לאיטלקים.
יש בזה חמימות.
יש תחושה נעימה של משפחתיות וקהילתיות.
לא כל כך הרגשתי כמו תייר היום.
הרגשתי כמו אזרח טוסקני.
היה נעים להרגיש שאתה חלק מזה.
גרצייה.
פרגו. אניח לך ליהנות מהקפוצ'ינו שלך.
בעונג רב.
ככה אתם רוצים לפתוח את היום.
איטליה היא הקרובה ביותר לקצב החיים שלי
מכל מדינה אחרת שביקרתי בה.
זה היום האחרון שלי באיטליה,
ואמיליאנו ביקש שאפגוש אותו בכרם,
בתקווה להתחיל את בציר ענבי היין.
אני חושב שלבוא ולעזור,
לבצור קצת ענבים, לשים אותם בסל זה דווקא כיף,
אבל הטבע קובע מתי דברים מוכנים לקטיף.
אמיליאנו!
- היי, יוג'ין! - קומה סטאי!
- מטאו. נעים מאוד. - מטאו.
מאיפה אתם מכירים?
נפגשנו לפני 22 שנה בבית ספר יסודי,
וגדלנו ביחד כמו אחים.
וואו.
איטליה היא אחת מיצרניות היין הגדולות בעולם,
ולפי המסורת, כשהענבים בשלים,
הקהילה כולה מצטרפת ללה ונדמיה, או בציר ענבי היין,
בעונה הזאת של השנה אתה מקבל טלפון מנונו שלך,
סבא שלך.
"מה אתה עושה בסוף השבוע?" "לא יודע."
"בוא איתי. נצא לבצור את ענבי היין."
- זה כיף. אתה תיהנה. - טוב.
- אתה תיהנה. - בסדר. זה טוב.
- רוצה לנסות? - כן, קדימה.
קדימה.
- בונג'ורנו. - היי.
- מה שמך? - אנאה.
- אני המנהל כאן. - יוג'ין.
- נעים מאוד. - נעים מאוד.
- אז נוסעים לכרם? - כן.
אנחנו הולכים לראות איזה אזור מתאים יותר לבציר.
למה כרמים מסוימות מוכנות לבציר ואחרות לא?
כי יש לנו ארבע סוגים של ענבים אדומים,
ולכל סוג מועד הבשלה אחר.
זה אזור המרלו.
נתחיל בלטעום את הכרם הזאת.
קודם אנחנו טועמים. מה אתה מרגיש כשאתה טועם?
יש לזה טעם של ענב.
בסדר. הטעם מלא יותר.
אתה גם מרגיש אותו יותר בירכתי הלשון.
זה הסימן לכך שאזור המרלו מוכן.
אז כמה מהר צריך לבצור אותם?
כשאנחנו מגיעים למועד ההבשלה הנכון, אנחנו צריכים להתחיל כמעט מיד
כי אם מחכים עוד יום אחד,
כבר יהיה מאוחר מדי.
- עוד יום אחד? - כן.
אם מחכים יום אחד, זה מאוחר מדי.
מה אם מתעוררים מאוחר? אם תתעורר מאוחר
- לא תקום בזמן. - זה לא קורה.
וואו.
- אני לא רוצה לחכות. - לא, אין...
אתה לא ממהר.
אתה חייב ללכת.
הענבים מוכנים.
טוב, קדימה.
לאמיליאנו, למטאו ולי יש שורה משלנו לבצור.
- אני רואה. ואני רואה את זה כאן. - זה קל יותר.
טוב, זה טוב.
קלי קלות בינתיים.
ויש אחד קטן כאן.
- גמרנו. - טוב.
טוב, בסדר. תפסתי את העניין.
איך הולך שם?
הייתי מציע להעסיק אנשים נמוכים מאוד, אתה יודע?
רעיון טוב.
כי זה כאילו... זה שובר את הגב.
הא? תראו את זה. אני מתקדם.
אם אתם לא עומדים בקצב...
- הם איטיים מדי. - הם באמת איטיים מדי.
ואם אני... אם זו הייתה הכרם שלי, הם לא היו כאן.
היו מפטרים אותם.
הם עשו את זה כשהיו ילדים.
נכון?
ואפשר לראות שהם כנראה התבטלו
כשהם היו ילדים, ונראה שהם עובדים באותה צורה.
אתם גרועים בזה עד כדי גיחוך עכשיו.
אני נשמע כמו הנונו שלך?
טוב, זו עובדת חיים עצובה. התשובה היא כן.
אתה מבין, גם זה חלק מהוונדמיה.
ליהנות בחברת האנשים שאיתך.
עם המשפחה ועם החברים שלך.
אז זה גם היופי בזה.
- טוב, ככה זה צריך להיות. - בדיוק.
- כלומר, זה... - כן.
זה פשוט מהמם, לא?
כמה תיירים זוכים בהזדמנות לעשות את זה?
אתה מרגיש מחובר לענבים? לאדמה?
אני מרגיש מחובר יותר לכירופרקט שלי עכשיו.
יוג'ין, חבר'ה. בואו הנה.
- בוא. - יופי. תודה, מטאו.
בבקשה.
- האיכות בסדר. האיכות טובה. - כן, עשיתם עבודה טובה.
נוכל להשתמש בהם.
עכשיו אנחנו מעמיסים אותם לארגז של הטנדר.
הענבים שלנו עושים את דרכם ליקב,
שם הם יתווספו לשאר היבול,
ירוסקו, לאחר מכן יותססו ולסיום יתיישנו בחביות.
זה תירוץ נהדר כדי לחזור לקחת את הבקבוק שלי כשיהיה מוכן.
כאילו אני צריך תירוץ.
חזרנו למטבח והפרס שלנו על יום עבודה מוצלח הוא ארוחת צהריים.
זו תהיה מסיבה גדולה, ואנחנו ראויים לה.
וגם אוכל איטלקי מדהים.
טוב.
אני קורא לזה אוכל איטלקי. הם קוראים לזה אוכל.
ואני שמח לומר שתרמתי את תרומתי הצנועה.
וואו.
הכמהין כאן הן אלה שהוצאתי מהאדמה, טוב?
בעזרת כלבה חמודה.
ומי הגברת הצעירה שהכינה את הפסטה?
פטריציה. היא מבשלת לנו כאן יום יום...
- יום יום? - ארוחת צהריים. כן.
אמיליאנו, אתה ממש טוב בזה.
- אתה טוב בזה. - תודה. יש לי טכניקה משלי.
עבדת גם כמלצר כשהיית ילד?
לא. אבל אימא שלי לימדה אותי.
טוב.
ידעתי שאני אוהב את איטליה, אבל לפני הטיול הזה,
לא יכולתי להגדיר בדיוק למה.
עכשיו אני מבין.
תראו את זה. זו איטליה בעיניי.
זה אורח חיים.
זו קהילה.
זה אוכל.
זה יין.
אבל זה יותר מזה.
זה לקחת את הזמן כדי להעריך את כל הדברים האלה.
וההערכה הזאת מתאפשרת ע"י קצב חיים איטי יותר.
פטריציה, דליסיוסו.
- לחייך. - סלוטה.
סלוטה.
זו הדולצ'ה ויטה בעיניי. אלה הם החיים המתוקים.
וזה הכי קרוב שיש
לסולם העדיפויות האישי שלי בחיים.
אז אריוודרצ'י, איטליה.
היעד הבא שלי יצטרך לעמוד בציפיות גבוהות מאוד.
בפרק הבא...
פעם ראשונה ביוון...
זו הווילה שלך.
זה מקסים.
כן, זה טוב.
ואני כבר מרגיש פילוסופי.
נראה לי שמצאתי לעצמי ייעוד חדש.
בראבו!
תמנון!
כן, לא.
אני לא מסוגל לאכול תמנון. אני יודע איך הוא נראה.
בראבו, יוג'ין!
תרגום: גלית אקסלרד