Azt mondják, az utazás maga az élet.
Meglehet, már ha egyetlen nap a reptéren el nem veszi az életkedvét az embernek.
Hiszen hova máshová kell két órával előbb odaérni...
...csak hogy vészesen közel járjunk
egy kétórás késéshez?
Ezzel együtt a tavalyi utazásaim alighanem jót tettek nekem.
Távlatokat nyitottak a szemléletmódomban.
Valamelyest.
Így hát nekiveselkedem annak, ami nyilván
minden valamirevaló utazónak kötelező.
Bejárom Európát.
Na jó. Hol is vagyunk pontosan?
Európaira veszem a figurát...
méghozzá tetőtől talpig.
A járt utat elhagyva igazi eldugott kincseket fedezek fel...
Ezt veszitek?
...és bimbózó kalandorlelkületemet is szabadjára engedem.
Idenézzenek! Nem is fogom.
Itt vannak. Mi is ez, a hajóorrnál?
Kiművelem az ízlelőbimbóimat...
Nahát, ez de finom volt.
A szőlő készen áll.
És igyekszem úgy élni, ahogy a helyiek.
Isten hozta a falumban.
Hát ez őrület!
Megmentettem az életed. El ne felejts.
Minden aggályomat a poggyászomba csomagolva...
Itt jönnek. Itt jönnek.
Nem tudni, rémületében mire képes az emberi test.
Szerintem gyerekkorom óta nem műveltem ilyesmit.
Három olyan szót készülök kiejteni,
amit még soha nem mondtam.
Útra készen állok.
EUGENE LEVY, A KEDVETLEN UTAZÓ
EURÓPA
Oké, legyünk őszinték.
Sosem fordultak volna hozzám utazási tanácsért, és meg is értem.
De ha mégis fordulnának, azt mondanám,
nem kérdés, hogy ez a kedvenc helyem a világon, ahová utazni szeretek.
OLASZORSZÁG
Az Olaszország iránti szerelmemet római és velencei utak szították fel.
Most visszatérek, hogy felfedezzem, mi az ebben a helyben,
ami miatt mindig többre vágyom belőle.
Az olaszok mondása a la dolce vita, az édes élet.
Hát, az én életem eddig elég jó volt,
viszont ki ne akarna időnként egy jó adag édességet?
De hogy érik el ezt az életet? Mi a titkuk?
Azt remélem, Firenze, és Toszkána többi része megadja a választ.
- A nevem Sauro. - Eugene.
Oké, nagyon örvendek. Tessék.
Grazie mille.
Ennyi is volt az összes olasztudásom.
Németországban búzafüvet ittam,
és levest rágtam.
Úgyhogy most rám fér egy kis kényeztetés.
És erre mi lenne jobb hely, mint a gyönyörű Toszkána?
Kezdve Firenzével, a régió fővárosával.
A reneszánsz otthonával.
Tényleg elképesztő innen a kilátás, Sauro.
Igen, tökéletes.
Ez a város csupa művészet, kultúra és...
Ó, szemét.
- Az, bizony. - Nem pont ezt képzeltem el.
Kukáskocsit otthon is láthatok.
Megvan az oka, hogy ilyen sok kukáskocsi kell...
Jó ég.
...mert sok a turista.
Firenze évente 16 millió turistát vonz.
Sokan akarják látni Firenzét.
Aha.
Nem vagyok rá büszke.
Ha rossz utazónak tartanak, turistának egyenesen szörnyű vagyok.
Túl sok az ember.
De ha rendesen meg akarom nézni Firenzét...
Nahát.
...meg kell tanulnom egy alapvető fortélyt,
a városnézés ősi művészetét.
Üdv, köszöntöm Olaszországban, Eugene. Rendkívül örvendek.
- Buongiorno. - Buongiorno.
- Én is nagyon örvendek! - Köszöntöm Olaszországban és Firenzében.
Nézzünk körül, én majd vezetem.
Jó, rendben.
Idegenvezetőként Emiliano szenvedélyesen szereti az olasz történelmet,
kultúrát és magát Firenzét.
Minden olasz kapcsolódik Firenzéhez.
A nyelvünk is Firenzéből ered.
Része az énünknek, őszintén szólva. Nehéz szavakba önteni.
- Azt látom, hogy maga olasz. - Igen. Tudom. Mi...
En... Nem tudja megállni.
Tudna zsebre tett kézzel beszélni?
Nem hiszem, hogy menne.
Attól megnémulnék.
A gesztikulálás része a kultúrának.
Kétszázötvennél is több hivatalos olasz kézjel létezik.
De tanítok egy alapvetőt.
Mondjuk, hogy... Valaki, akit nem ismer, odajön,
- és nem akarja, hogy zavarják. - Aha.
Mondhatja... Azt mondja: „Mit akar?
Mit akar?”
- Ja. - Mit akar?
Igen, mit akar?
- Mit... Így lehet... - Igen, mit akar?
Az attitűd, látja?
Hé, mi... Hé, mit?
Nem tűnhet agresszívnak, ha nem tudja, kihez beszél.
Nem tennék ilyet
- egy ismeretlennel, de... - Nem.
- Sose tudni. - Sose tudni.
Sose lehet tudni.
Még ha hirtelen rá is ébredtem, mit csinálok a kezemmel,
készen állok a túrára.
Olaszország egyik legszebb katedrálisa előtt áll.
Ez a Santa Maria del Fiore.
Nos, már letekintettem rá a kis túránk kezdetén.
De az ember nem sejti, hogy mennyire hatalmas.
Gondoljon bele. Ide befér 30 000 ember.
1296-ban kezdték,
és 140 éven át építették a katedrálist...
- Abszolút lélegzetelállító. - Tudom. Őrület.
...és a tetején található a reneszánsz építészet csodája.
Akkoriban komoly feladat volt megépíteni a dómot.
Hihetetlen.
Tizenhat év csak a kupola megépítése
Hűha.
Négymillió téglából készült,
és a fajtájából még mindig a legnagyobb a világon.
Csak elképzelni tudom, milyen lehet belülről.
Akar sorba állni a katedrálishoz?
Nem. Nem szoktam sorba állni.
Egyszerűen nem megy. Nem megy a csoportos túra.
Nem vagyok vevő a...
Elég, hogy itt lehetek, és nézhetem.
Itt vagyok én, és ott a dóm.
Ennyi. Láttam.
Szerencsére olyan idegenvezetővel vagyok, aki a hűhó nélkül
elvisz a dolgokhoz, amiket látni akarok...
- Ott van. - Igen, hihetetlen.
Hihetetlen.
...mint Michelangelo Dávidja.
Ez olyan gyönyörű.
- Ez az eredeti Dávid, vagy... - Másolat.
Tökéletes másolata a Dávidnak.
- Másolat. - Igen, igen.
Képzelem, mekkora sor van a múzeumban,
- hogy lássák az igazit. - Pontosan.
Meg kell venni a jegyet,
- meg a sor, igen... - Igen, sor sor hátán.
De láthatjuk... Ezt látjuk sorban állás nélkül is.
Oké, lehet, hogy ez másolat, de spóroltam némi időt.
És így is láttam egy világhírű szobor másolatát.
Hála a bibliai történetnek, Dávid minden ízében egy zsidó ikon.
Vagy talán nem minden ízében.
Az egyetlen, ami meglepett, az a nemi szerve.
Úgy néz ki, mint egy nem körülmetélt pénisz,
de Dávid zsidó volt.
Itt a bizonyíték, hogy Michelangelo sosem választotta a rövidebbik utat.
Nézzenek oda. Máris műkritikus vagyok.
És még csak egy órája vagyok itt.
De hogy az élmény teljes legyen,
Emiliano ragaszkodik ahhoz, hogy legyen saját verzióm a reneszánsz művészetből.
Ez az otthona olyan művészeknek, mint Michelangelo, Leonardo,
úgyhogy, tudja, bele kell kóstolnia.
- Karikatúra, tudja? - Karikatúra.
Igen.
Ez egy beavatási szertartás a város bármely látogatójának.
Kérlek.
Hűha, ez szörnyen rémisztő tud lenni.
Méles szos... Széles mosolyt.
Nézzen erre, uram.
Tetszik vagy sem, ez a széles mosolyom.
Nem kell kapkodni.
Emiliano biztosít afelől, hogy a karikatúráknak nemes történetük van.
Még Leonardo da Vinci is rajzolt karikatúrákat, tudja?
- Leonardo rajzolt karikatúrát? - Szórakozásból.
Hát, én... És hol van most?
Őszintén mondom, sosem éreztem magam kevesebbnek a Mona Lisánál.
- Oké. - Aha.
- Egy, kettő... - Atyaég!
Jó, lássuk!
Láss...
Boldog.
Így többet kell mosolyognom.
Ugye?
Ahogy továbbmegyek, miután jó képet vágtak hozzám,
Emiliano még egy utolsó látványosságot akar mutatni.
Íme, a Ponte Vecchio, a világ leghíresebb hídja.
A Ponte Vecchio Firenze legrégebbi és legikonikusabb hídja.
Ó, jóságos ég.
Ez aztán nem semmi.
- Lenyűgöző. - Igen.
Kár, hogy nincs itt senki.
Ne értsenek félre,
ez egy gyönyörű város, csupa művészet és történelem,
de bárcsak kevésbé hektikus tempóban tekinthetném meg!
Szerintem egy jó pohár bor lehetne a hab a tortán.
- Pompás. - Igen.
Ezt szeretjük.
- Úristen. Egyszerűen gyönyörű. - Az.
Gyönyörű.
- Köszönöm. Grazie. - Parancsoljon.
Salu... Még valami, amikor koccint Olaszországban...
- Igen. - ...rá kell nézni a másikra...
A szemébe kell nézni a másiknak.
Nem a pohárra.
Bele a szemébe.
Nem.
Igen.
- Jól van. - Igen, így.
- Hű. Fincsi. - Ez egy jó bor.
Maga nagyon szerencsés, mert...
most jön a legjobb időszak Olaszországban, mert most van a bor szezonja.
Szeretne megélni egy igazi szüretet, itt Toszkánában?
- Szőlőszüretet? - Igen.
Ezt fogjuk csinálni ott fent?
Igen, ezt.
- Benne vagyok. - Jó.
Nagyon spéci élményben lesz része, a városon kívül.
Nagyon békés lesz.
Ott megtapasztaljuk ezt a lassú életritmust.
Mindenben benne vagyok, aminek lassú a ritmusa.
- Igyunk Toszkánára. - Igyunk Toszkánára.
Kivételesen pompásan érzem magam.
Szerintem jó dolog elmenni...
a vidéki Toszkánába, és kicsit lelassítani.
Elkanyarodni az olaszországi látogatás turistás jellegétől,
majdnem úgy érezni, mintha... olasz lennél.
Ez jó.
Ez... Nem.
Hát... Ne feledje, ez a: „Mit akar?”
- Mit akar? - Igen, pontosan. Mit aka...
- Mit akar? - Igen.
Megjött Sauro.
Pár nap múlva találkozunk.
- Toszkánában? - A borászatban.
- Grazie. - Igen, ciao.
Menjünk a hoteljébe.
Tehát ciao Firenzének.
A városnézés Emilianóval megmutatta, milyen büszkék az olaszok
a történelmükre és a kultúrájukra. Ahogy mondta, ez része az énjüknek.
De most elindulok délre, Val d’Orciába,
ahol várnak a gyönyörű tájak,
a középkori várak, az ősi falvak,
és a tömeg örömteli hiánya.
Az olasz vidéknek nincs párja.
Máris megtapasztalom a lassabb tempót, amit Emiliano beígért.
Felfelé megyünk.
Ki van mögöttünk?
Valaki előzni akar?
Hű, szerencsés napja van, mi?
Elvileg valahol a hegytetőn van a hotelem.
Csak meg kell találnom.
- Itt vagyunk. - Hű.
- Grazie. Prego. - Grazie mille.
Töprengek és találgatok, gondolom,
a hotel valahol a faluban van.
Ciao, Eugene.
Buongiorno.
- Üdvözlöm, Giancarla vagyok. Hogy van? - Jól vagyok.
- Hát ideért. - Ide.
Kábé három és fél hétig tartott ideérnem.
Giancarla 12 éve dolgozik itt.
És most mit látok? Ez a hotel?
Ez a hotel egy része.
És egy 12. századi kis falucskát lát,
amibe visszaköltözött az élet.
Ez egy élő falu. Még mindig van nagyjából 11 lakosunk.
- Még élnek itt emberek? - Igen.
Kiderült, hogy azért nem találtam a hotelt,
mert az egész falu a hotel.
Régen a gazdák otthona volt, akik a földet művelték odalent.
De mára hotel lett itt kialakítva,
úgy, hogy tökéletesen besimuljon az eredeti épületekbe.
El akartam hozni ide, hogy megnézhesse a Val d’Orciát a maga teljességében.
Ezt a helyet, ahol az építészet és a táj
évszázadok óta kölcsönhatásban és harmóniában él együtt.
Ezt veszitek?
Ez káprázatos.
Köszöntöm a lakosztályában.
Nem annyira vacak.
A neve Monte Cetona lakosztály.
Ez az egyik legnagyobb a hotelben.
Tetszik.
Ez igazán csinos.
Tetszik a történelemmel megspékelt egyszerűség.
Imádom a gerendákat. Imádom a fát.
Imádom ezt a rusztikus jelleget.
Kilátás az van.
Egy butikhotel egy középkori faluban a hegytetőn.
Ilyesmit még életemben nem láttam.
Az ilyen helyektől ez az utazó rögtön, nos, kevésbé kedvetlen.
Nagyon boldog vagyok, hogy itt lehetek, oké?
Imádom a tempót, imádom a csendet.
Itt másmilyen az élet, tudják?
Az összes érzékemre olyan nyugtató módon hat.
Az ember úgy érzi, hogy csak úgy sóhajtana.
Megyek reggelizni a régi falusi templom melletti térre.
Csodálatos éjszakám volt.
Egy hangot se hallottam.
Nyitva volt az ablak, lágy szellő lengedezett, úgy aludtam, mint a tej.
Rántottánk van.
És extra nyári szarvasgombával tálalom.
Ha szarvasgombát tennének a rántottámra, én nem fogok nemet mondani.
- Jó étvágyat. - Meglesz.
Úgy érzem, ez egy lépés a la dolce vita felé.
Hű, ez finom.
Nos, azt mondták,
hogy szüret lesz a szőlőben itt Toszkánában,
én meg azt mondtam, ha kell segítség, hasznossá teszem magam.
De amíg várom, hogy Emiliano szóljon, mikor érett be a szőlő,
még van egy kis szabadidőm.
És noha szívesen lődörgök a hotel körül,
és simán meg is tehetném,
valami vonz ehhez a lenyűgöző tájhoz.
Talán felfedezem egy kicsit.
Mostanra már egész biztos észrevették, hogy odavagyok az olasz ételekért,
így a hotel összehozott azzal a helyi termelővel,
akinek a legfinomabb falatot köszönhetem a reggeli tányéromon.
Még sosem vadásztam szarvasgombára. Sejtelmem sincs, ez mit takar.
Már vadásztam jó szemüvegre,
de nem sorolnám magam a vadász típusba.
A gyűjtögetésért sem vagyok oda.
Buongiorno.
- Helló. - Buongiorno.
Federico.
- Federico. - A tulajdonos.
- Én meg Tania vagyok. Örvendek. - Tania. Örvendek.
És ki ez a kis pajti?
- A szarvasgombavadászunk. - Ó, istenem.
Zara.
- Zara, megyünk szarvasgombára vadászni? - Oké.
- Menjünk. - Igen?
Induljunk.
Tania Federicóval dolgozik a férfi olívafarmján és szőlőjében,
amelyek történetesen pompás helyen vannak.
Toszkána nagyon fontos részén vagyunk,
mert az erdőnek ezen a részén
pont jó a klíma és a talaj ahhoz, hogy szarvasgombát találjunk.
Szóval gondolom, ami szarvasgombát találok, megtarthatom.
- Talán. - Igen? Hát, majd megbeszéljük.
Oké, indulás.
Na, ez már úgy fest, mint szarvasgombaország.
Igazából sejtelmem sincs, hogy kéne festenie szarvasgombaországnak.
Szerencsére Zarának van.
Kiderült, hogy ezeknek a fáknak a gyökerei között nőnek.
Engedjük el a fenevadat, hm?
Ez az.
Jól van, Zara. Gyerünk, Zara.
Szarvasgomba.
Zara. Gyerünk, drágám. Meló van.
Zarának 50-szer annyi szagreceptora van, mint egy embernek.
Így még a föld alól is megérzi a szarvasgomba különleges illatát.
Honnét tudjuk, mikor fogott szagot?
Látni fogja... Mert ha szarvasgombát talál,
nagyon izgatott lesz, és elkezdi túrni a földet.
Zara.
Gondolja, hogy talált valamit?
Zara!
- Köszönöm! - Jól van.
Talált egy szarvasgombát!
Nem.
- Áss, áss, áss. Mi van itt? - Hol a gomba, Zara?
- Nahát! - Igen? Ó, bébi!
Ügyes kutya!
Szagolja meg a szarvasgombát. Lehet érezni a földet.
- Igen, én... Persze. - Igen.
Mennyiért lehet eladni egy szarvasgombát?
- Ez olyan, mint az arany. - Az ára kábé 60 euró. Minimum.
Ez elég szép summa egy 20 perces sétáért az erdőben.
Ügyesek voltunk. Van szarvasgombánk.
Senki többet! Megvan a gombánk.
Ne szóljatok Taniának,
de ezt talán ráreszelem egy kis rigatonira.
De az étel egyelőre várat magára...
mert maradt még időm további felfedezésekre.
Sarteanóba tartok,
egy 700 éves városkába a hotel alatti hegyoldalon.
Azt mondják, az édes élet itt abból áll, hogy megtaláld a közösséged.
Vidékre menni mindig valamelyest kalandos,
úgyhogy remélem, ez a kis kiruccanás izgalmas lesz.
A helyiek egy fontos éves eseményre gyakorolnak,
a szaracénok viadalára.
És Giancarla szerzett backstage belépőt.
Jó! Azta.
- A mindenit! - Ő Stefania.
- Be akartam mutatni. - Stefania.
- Helló. Örvendek. - Örvendek.
Itt gyakorolják a legények a szaracénok viadalát.
Ezek a dobok és zászlók melegítik be a fő eseményt,
a bajvívást,
ami a szaracénok öt hagyományos körzete között folyik,
amiket contradának hívnak.
Akkor minden contradának megvan a maga zászlaja?
Igen. Minden contradának van két középkori dobosa és két zászlóvivője.
Hányszor gyakorolják?
- Sokszor az év során, igen. - Igen?
Egész évben.
- Oké. Jól van. - Igen.
Ha akarja, a fiúk megmutatják, hogy kell zászlót dobni.
Hát, ki ne álmodott volna már zászlódobálásról?
Oké.
- Oké, tehát... - Igen.
Utánozzon engem, így.
Ezt csinálom.
Így...
És...
Lehet, hogy ez az utolsó zászlódobálásom.
Az ember nem ezt akarja a sírkövére.
Tudják... „Zászló lékelte koponyán.”
- Így, és... - Rajta.
Hihetetlen, de ez a mesterség a középkorból jön,
amikor a része volt a katonai parádéknak.
Még egyet.
És itt vagyok, és tanulom.
- Így? - Igen.
Vagyis hát tanulgatom.
Három, és...
Hurrá!
Kérem, üljenek le.
De a gyakorlat következő részéhez...
maradok biztos helyen, a pályán kívül.
Ez egy középkori viadal.
Lovagi tornává a 14. században vált, nagyjából.
- Tizennegyedik század? - Igen.
Oké.
Mindjárt kezdődik a megnyitóünnepség
a dobosokkal és a zászlódobálókkal.
A bajvívás egy olyan kort idéz meg, amikor a lovagok lóháton durván megütköztek...
...de a jelenben az ellenfél helyett egy apró karika a célpont.
Ez egy kicsi karika.
Egy nagyon kicsi karika, és a dárda két méter 80 centi.
Tehát hosszú dárda, kicsi karika.
Lehetetlen feladatnak tűnik, de aztán...
- Azta! Ügyes! - Igen.
Bravó.
Ha ragaszkodtam volna a berögzült utazási szokásaimhoz,
nem néztem volna így körül Toszkánában.
A végén mindig örülök, hogy kimerészkedtem,
tudják, és-és kipróbáltam és átéltem dolgokat.
Nagyon megéri.
És rájöttem, hogy az étel mellett
a közösségi szellemet is imádom.
Mindkettő olyan fontos nekem, amennyire az olaszoknak is az.
Van egy bizonyos melegsége.
Van egyfajta kedves, családias, közösségi érzés.
Nem feltétlenül éreztem turistának magam ma.
Úgy éreztem, mintha toszkán polgár lennék.
Nagyon jó volt úgy érezni, mintha a része lennék.
Grazie.
Prego. Hagyom, hogy élvezze a cappuccinóját.
Nem tiltakozom.
Így érdemes elkezdeni a napot.
Olaszország olyan közel áll a saját életritmusomhoz,
mint nagyjából bármelyik ország, amelyben jártam.
Ez az utolsó napom Olaszországban,
és Emiliano megkért, hogy találkozzunk a szőlőbirtokon,
a szüret megkezdésének reményében.
Azt hiszem, belevágni és segíteni,
szőlőt szedni, kosárba tenni, ez elég szórakoztató dolog,
de a természet szabja meg, hogy mikor lehet leszüretelni a dolgokat.
Emiliano!
- Üdv, Eugene! - Come stai.
- Matteo. Örvendek. - Matteo.
Honnan ismeritek egymást?
Huszonkét éve találkoztunk, az általános iskolában,
és azóta együtt nőttünk fel, mint a testvérek.
Nahát.
Olaszország a világ egyik legnagyobb bortermelője,
és az a hagyomány, hogy amikor beérik a szőlő,
az egész közösség összejön a la vendemmiára, vagyis a szőlőszüretre.
Az évnek ebben a részében, tudja, jön egy telefon a nonnójától,
a nagypapájától.
„Mit csinálsz hétvégén?” „Nem tudom.”
„Jössz velem. Megyünk szüretelni.”
- Jó móka. Szeretni fogja. - Oké.
- Szeretni fogja. - Jól van. Ez jó.
- Menjünk? - Igen, csináljuk.
Csináljuk.
- Buongiorno. - Üdv.
- Hogy hívják? - Enea.
- Én vagyok a főszervező. - Eugene.
- Örvendek. - Örvendek.
- Akkor megyünk a szőlőbe? - Igen.
Megnézzük, melyik része kész már a szüretelésre.
Hogyhogy a szőlő egy része kész a szüretre, más részei pedig nem?
Mert itt négyféle vörös szőlőnk van,
és mindegyiknek más az érési ideje.
Ez itt a merlot rész.
Először ezt vizsgáljuk meg.
Először megkóstoljuk. Mit érez, amikor megkóstolja?
Szőlőízű.
Oké. Az íze testesebb.
És jobban érzi a nyelve hátsó részén.
Ez annak a jele, hogy a merlot szőlő beérett.
És milyen gyorsan kell leszüretelni?
Hogyha elértük a kellő érettséget, szinte azonnal lépnünk kell,
mert ha várunk akár még egy napot,
akkor már túl késő lesz.
- A plusz egy nap? - Igen.
Ha várunk még egy napot, már túl késő.
És ha elalszik? Ha átalussza?
- Ha nem kel fel időben? - Olyan nincs.
Azta!
- Akkor nem várhatunk. - Nem. Nincs idő...
Ne... Máris... Húzza az időt.
Menni kell.
A szőlő készen áll.
Jól van. Menjünk.
Emilianónak, Matteónak és nekem megvan a saját szüretelnivaló sorunk.
- Látom. És ezt is látom itt. - Ez könnyebb.
Jól van, ez jó.
Ez piskóta, eddig.
És itt is van egy kicsi.
- Ez kész. - Oké.
Oké, jól van. Már kezdek ráérezni.
Hogy megy a dolog?
Javasolnám, hogy erre nagyon alacsony embereket kéne felvenni.
Van benne valami.
Mert ez így... ez így... Szétmegy a hátam.
Na, tessék. Máris megyek tovább.
Hogyha nem bírjátok, srácok...
- Túl lassúak. - Tényleg túl lassúak.
És ha... Ha ez az én szőlőm lenne, akkor ők már repülnének.
- Ki lennének rúgva. - Gyerekként is ezt csinálták.
Igaz?
És lehet látni, hogy valószínűleg ugyanígy idétlenkedtek
gyerekkorukban, és úgy tűnik, most ugyanígy dolgoznak.
Srácok, röhejesen rosszak vagytok most ebben.
Mintha a nonnátok beszélne?
Hát, ez az élet szomorú ténye. Ilyen vagyok.
Tudja, ez is hozzátartozik a vendemmiához.
Hogy az ember jól érzi magát a körülötte lévőkkel.
A családjával, a barátaival.
Ez is a szépségének a része.
- Hát, ez... ez így is van jól. - Pontosan.
- Na és ez... - Igen.
...ez totálisan lenyűgöző, nem?
Hány turistának adatik meg ilyesmi?
Érzi, hogy kötődik a szőlőhöz, a földhöz?
Most inkább a csontkovácsomhoz kötődnék.
Eugene, srácok. Gyertek!
- Menjünk. - Jó. Köszönöm, Matteo.
Szívesen.
- A minőség remek. Jó minőség. - Igen, nagyon szép munka.
Határozottan használható.
Most felpakoljuk a kisteherautó hátuljára.
A szőlőnk elindult vissza a borászatba,
ahol hozzáadják a többi leszüretelt szőlőhöz,
kipréselik, aztán megerjesztik, majd végül hordóban érlelik.
Ez jó ürügy, hogy visszajöjjek a palackomért, ha már kész.
Mintha szükségem lenne ürügyre...
A konyhába visszatérve vár a jól végzett munka jutalma, az ebéd.
Lesz egy kis parti, amit kiérdemeltünk.
Hihetetlen olasz étellel.
Oké.
Én olasz ételnek hívom. Ők ételnek.
És örömmel mondom, hogy a magam szerény módján hozzájárulok az ételhez.
Hűha.
Nahát.
Itt van a szarvasgomba, ezt én ástam ki a földből, oké?
Egy cuki kis kutya segítségével.
És ki az ifjú hölgy, aki a tésztát készítette?
Patrizia. Itt ő főz nekünk mindennap...
- Mindennap? - ...ebédet. Igen.
Emiliano, te nagyon-nagyon jó vagy ebben.
- Jó vagy ebben. - Kösz. Megvan a saját technikám.
Te is pincérként dolgoztál gyerekkorodban?
Nem, soha. De anyum megtanított erre.
Jól van.
Tudtam, hogy szeretem Olaszországot, de a mostani út előtt
nem tudtam megragadni, miért.
Most már értem.
Nézzék csak. Nekem ez Olaszország.
Ez maga egy életmód.
Maga a közösség.
Maga az étel.
Maga a bor.
De több ezeknél.
Maga az, hogy rászánjuk az időt, hogy értékeljük mindezeket.
És ezt a megbecsülést a lassabb életritmus teszi lehetővé.
Patrizia, delizioso.
- Igyunk önre. - Salute.
Salute.
Nekem ez a la dolce vita. Ez az édes élet.
És ez olyan közel van, tudják, ahhoz,
amit én fontosnak tartok az életben, amennyire lehet.
Akkor arrivederci, Olaszország.
A következő úti célomnál magasan lesz a léc.
Legközelebb...
Először vagyok Görögországban...
- Ez itt az ön villája. - Gyönyörű.
Ó, igen. Ez jó.
És máris filozofikus hangulatba kerültem.
Azt hiszem, találtam itt egy új hivatást.
Bravó!
Egy polip!
Ja, nem.
Nem tudok polipot enni. Tudom, hogy hogy néz ki.
Bravó, Eugene!
A feliratot fordította: Speier Dávid