Ceļot - tas nozīmējot dzīvot.
Nu, varbūt, ja lidostā pavadīta diena nav jau jums izsūkusi dzīvību.
Nu, kur vēl citur jums liek ierasties divas stundas agrāk...
tikai tāpēc, lai būtu bīstami tuvu,
ka būsiet divas stundas par vēlu.
Tomēr es domāju, ka pagājušā gada ceļojumi man nākuši par labu.
Šķiet, tie paplašināja manu horizontu.
Zināmā mērā.
Tāpēc tagad es ķeros pie kā tāda, kas ir jādara katram cienījamam ceļotājam.
Es dodos uz Eiropu.
Labi. Kur tieši mēs atrodamies?
Es ceļošu pa visu kontinentu...
no pašas augšas līdz pašai apakšai.
Es došos prom no iemītajām takām, lai atklātu īstus apslēptus dārgakmeņus...
Nofilmējāt?
...un izmēģinātu daudzsološo piedzīvojumu garu.
Paskatieties uz mani! Neturos.
Viņi ir te. Kas tas ir - priekšgals?
Es izglītošu savas garšas kārpiņas...
Oho, bija tik garšīgi.
Vīnogas gatavas.
...un mēģināšu dzīvot kā vietējais.
Laipni lūdzu manā ciematā.
Vājprāts.
Es izglābu tavu dzīvību. Atceries mani!
Es krauju visas savas bažas somā...
Viņi brauc. Viņi brauc.
Nekad nevar paredzēt ķermeņa reakciju galēju šausmu brīdī.
Diez vai esmu ko tādu darījis, kopš biju bērns.
...un es tūlīt bildīšu trīs vārdus,
kurus nekad neesmu teicis.
Gatavi, lidmašīna paceļas.
EIROPA
Labi, runāsim atklāti.
Jūs nekad man nelūgtu padomu par ceļošanu, un es jūs nevainoju.
Bet, ja jūs lūgtu, tad es teiktu,
ka šī neapšaubāmi ir mana mīļākā valsts, uz kuru doties ceļojumā.
ITĀLIJA
Mana mīlestība pret Itāliju radās pēc Romas un Venēcijas apmeklējuma.
Tagad esmu atgriezies, lai saprastu, kas šajā vietā ir tāds,
kas vienmēr liek man vēlēties vēl.
Itāļi runā par la dolce vita, saldo dzīvi.
Nu, mana dzīve pagaidām bijusi visai laba,
bet kurš gan ik pa laikam nevēlētos kādu cukura izraisītu prieku?
Bet kā viņi šo dzīvi sasniedz? Kāds ir viņu noslēpums?
Es ceru, ka atbilde varētu būt Florencē un visā pārējā Toskānā.
- Mani sauc Sauro. - Jūdžīns.
Labi, prieks iepazīties. Lūdzu.
Grazie mille.
Iztērēju visas savas itāļu valodas zināšanas.
Vācijā es dzēru kviešu dzinumu sulu
un košļāju buljonu.
Tāpēc tagad esmu gatavs nelielai baudai.
Un kur gan labāk to meklēt kā skaistajā Toskānā?
Sākot ar Florenci, reģiona galvaspilsētu.
Renesanses mājām.
No šejienes nudien ir satriecošs skats, Sauro.
Jā, nevainojams skats.
Šajā pilsētā it visur redzama māksla, kultūra un...
Atkritumi.
- Jā, es tā domāju. - Es nedomāju gluži to.
Atkritumu mašīnas esmu redzējis arī mājās.
Ne bez iemesla viņiem vajag daudz atkritumu mašīnu.
Ak vai.
Te ir daudz tūristu.
Florence ik gadu piesaista 16 miljonus.
Florenci grib redzēt daudz cilvēku.
Es par to nelepojos.
Ja domājat, ka esmu slikts ceļotājs, tad tūrists es esmu šausmīgs.
Te ir par daudz cilvēku.
Bet, ja es gribu kārtīgi apskatīt Florenci...
Oho.
...man būs jāapgūst svarīga prasme -
senā ievērojamo vietu apskates māksla.
Sveiki, laipni lūdzu Itālijā, Jūdžīn. Ļoti priecājos iepazīties.
- Buongiorno. - Buongiorno.
Prieks jūs redzēt.
Laipni lūdzu Itālijā un Florencē.
Pastaigāsimies, parādīšu jums apkārtni.
Jā, protams.
Gidu Emiljāno aizrauj Itālijas vēsture,
kultūra un pati Florence.
Katrs itālis ir saistīts ar Florenci.
Arī mūsu valoda nāk no Florences.
Godīgi sakot, tā ir daļa no mūsu būtības. To grūti izteikt vārdos.
- Varu pateikt, ka esat itālis. - Jā. Zinu. Mēs...
Jūs tur neko nevarat darīt.
Jūs varētu parunāt ar rokām kabatās?
Diez vai.
Tas mani apklusinātu.
Roku žesti ir daļa no kultūras.
Ir vairāk nekā 250 oficiālu itāļu roku žestu.
Bet es jums iemācīšu vienu pamata žestu.
Iedomāsimies... Pie jums pienāk kāds, kuru nepazīstat,
- un jūs negribat, ka jūs traucē. - Jā.
Jūs varat teikt... Jūs teiktu: "Ko jūs gribat?
Ko jūs gribat?" Redzat, ar...
- Jā. - Ko jūs gribat?
Jā, ko jūs gribat?
- Ko... Jūs varat... - Jā, ko jūs gribat?
Attieksme. Redzat?
Ei, ko... Ei, ko?
Jūs varat šķist agresīvs, ja nezināt, ar ko runājat.
- Es tā nerādītu kādam nepazīstamam, bet... - Nē.
- Nevar zināt. - Nevar zināt.
Nevar zināt.
Pat ja es pēkšņi sāku domāt par visu, ko daru ar rokām,
esmu gatavs ekskursijai.
Jūs stāvat pie vienas no skaistākajām katedrālēm
Itālijā. Tā ir Santa Maria del Fiore.
Nu, es skatījos uz to no augšas, kad mēs sākām mūsu mazo ekskursiju.
Bet jums nav ne jausmas, cik tā ir milzīga.
Padomājiet! Tajā var satilpt 30 000 cilvēku.
To sāka būvēt 1296. gadā,
un, lai katedrāli uzceltu, vajadzēja 140 gadus...
- Tā liek aizrauties elpai. - Es zinu. Trakums.
...un pašā augšā ir renesanses inženierzinātnes brīnums.
Tolaik kupola būve bija izaicinājums.
Tas bija neticami.
Sešpadsmit gadu, tikai lai uzbūvētu kupolu.
Oho.
Tas izveidots no četriem miljoniem ķieģeļu
un joprojām ir lielākais tāds kupols pasaulē.
Varu tikai iztēloties, kā izskatās iekšā.
Gribat stāties rindā, lai ieietu katedrālē?
Nē. Es nestāvu rindās.
Es to vienkārši nespēju. Es neceļoju lielā grupā.
Es to nespēju...
Man ir iespēja te būt, to redzēt.
Te esmu es, un tur ir doms.
Viss. Esmu to redzējis.
Par laimi, esmu kopā ar gidu, kurš bez liekas kņadas
var mani aizvest pie tā, ko tiešām gribas redzēt...
- Tur tas ir. - Jā, tas ir neticami.
Tiešām neticami.
...piemēram, pie Mikelandželo Dāvida.
Tas vienkārši ir tik skaisti.
- Tas ir oriģinālais Dāvids vai... - Tā ir kopija. Nevainojama Dāvida kopija.
- Tā ir kopija. - Jā, jā.
Iztēlojos rindas muzejā,
- lai redzētu īsto Dāvidu. - Tieši tā.
- Jā. Jāpērk biļete, plus rinda, jā... - Tieši tā, rindas un rindas.
Nu, var redzēt... Nav jāstāv rindā, lai to redzētu.
Labi, šī varbūt ir kopija, bet esmu sev ietaupījis laiku.
Un es vienalga esmu redzējis kaut kā pasaulslavena kopiju.
Pateicoties Bībeles stāstam, Dāvids it visā ir īsta ebreju ikona.
Nu, varbūt ne visā.
Vienīgais, kas mani pārsteidza, bija ģenitālijas.
Tas it kā izskatās pēc neapgraizīta peņa,
bet Dāvids bija ebrejs.
Pierādījums, ka Mikelandželo nekad neizvēlējās īsāko ceļu.
Paskatieties uz mani. Es jau esmu mākslas kritiķis.
Un esmu te bijis tikai stundu.
Bet, lai pieredze būtu pilnīga,
Emiljāno uzstāj, ka man vajag pašam savu renesanses mākslas versiju.
Šīs ir tādu mākslinieku kā Mikelandželo un da Vinči mājas,
tāpēc, ziniet, jums tas jāizmēģina.
- Karikatūras, zināt? - Karikatūra.
Jā.
Tas ir iesvētību rituāls katram pilsētas viesim.
Lūdzu.
Vai, tas varētu būt šausmīgi biedējoši.
Platu... Parādiet man platu smaidu. Skatieties uz to pusi, kungs.
Patīk vai ne, tas ir mans platais smaids.
Nestrādājiet tagad pārāk ātri!
Emiljāno mani pārliecina, ka karikatūrām ir cildena vēsture.
Pat Leonardo da Vinči zīmēja karikatūras, zināt?
- Da Vinči zīmēja karikatūras? - Jā, priekam.
Nu, es... Kur viņš ir tagad?
Varu godīgi teikt, ka nekad neesmu juties tālāk no Monas Lizas.
Labi.
- Viens, divi... - Ak dievs.
Jā, rādiet.
Rādiet...
Priecīgs.
- Nu, tagad man vairāk jāsmaida. - Vai ne?
Kad es dodos prom, juzdamies burtiski tik skaists kā bilde,
Emiljāno grib man parādīt vēl pēdējo vietu.
Sveicu uz Ponte Vecchio, visslavenākā tilta pasaulē.
Ponte Vecchio ir Florences senākais un ikoniskākais tilts.
Ak vai, ak vai, ak vai.
Tas tiešām ir kaut kas.
- Satriecoši. - Jā.
Žēl, ka te nav cilvēku.
Nepārprotiet mani,
šī ir skaista pilsēta, pilna ar mākslu un vēsturi,
bet es vēlos, kaut es varētu to apskatīt nedaudz mierīgākā tempā.
Es domāju, ka laba vīna glāze ir kā ķirsītis uz tortes.
- Burvīgi. - Jā.
Tas mums patīk.
- Ak dievs. Vienkārši skaisti. - Jā.
Vienkārši skaisti.
- Paldies. Grazie. - Lūdzu, kungs.
Salu... O, kāda lieta. Kad Itālijā uzsauc tostu...
- Jā. - ...jāskatās otram cilvēkam...
otram acīs.
Nē, ne uz glāzi.
Tieši acīs.
Nē.
Jā.
- Labi. - Jā, tā.
- Oho. Ņamm. - Tas ir labs vīns.
Jums ļoti paveicies: tagad
ir labākais laiks Itālijas apmeklējumam, jo ir vīna sezona.
Vai gribat pieredzēt, kā te, Toskānā, vāc vīnogas?
- Vīnogu vākšana. - Jā.
Mēs to darīsim, kad aizbrauksim?
Jā, darām to!
- Es labprāt. - Jā.
Ārpus pilsētas jums būs pilnīgi atšķirīga pieredze.
Ļoti mierīga.
Tur mēs varam piedzīvot to lēno dzīves ritmu.
Es atbalstu jebko, kam ir lēns ritms.
- Iedzersim par Toskānu. - Par Toskānu.
Jūtos tiešām ārkārtīgi lieliski.
Domāju, ir labi doties...
doties uz Toskānu un it kā piebremzēt.
Nogriezties no tā ceļa, ko Itālijā iet tūristi,
gandrīz sajusties kā... itālim.
Tas ir labs.
Tas... Nē.
Nu, atcerieties, šis ir: "Ko jūs gribat?"
- Ko jūs gribat? - Jā, tieši tā. Ko jūs gri...
- Ko jūs gribat? - Jā.
Ir klāt Sauro.
Tiksimies pēc pāris dienām.
- Toskānā? - Jā, vīndarītavā.
- Grazie. - Jā, ciao.
Braucam uz jūsu viesnīcu!
Nu tad ciao Florencei.
Apskatot pilsētu ar Emiljāno, es redzēju, cik itāļi ir lepni
par savu vēsturi un kultūru.
Kā viņš teica, tā ir daļa no viņu būtības.
Bet tagad es dodos uz dienvidiem, uz Orčas ieleju ar tās skaistajām ainavām,
viduslaiku pilīm, senajiem ciematiem
un apburošo cilvēku pūļu neesamību.
Nav nekā skaistāka par Itālijas lauku ainavu.
Un es jau piedzīvoju Emiljāno apsolīto lēnāko dzīves ritmu.
Mēs braucam kalnā.
Kurš ir aiz mums?
Kāds, kas grib apdzīt?
Vai, šī ir viņa laimīga diena, a?
Acīmredzot kaut kur šī kalna galā ir mana viesnīca.
Tā man tikai jāatrod.
- Esam klāt. - Oho.
- Grazie. Prego. - Grazie mille.
Es prātoju un minu: šķiet,
viesnīca ir kaut kur šajā ciematā.
Ciao, Jūdžīn.
Buongiorno.
- Sveicu, esmu Džankarla. Kā klājas? - Labi.
- Jūs atradāt. - Jā.
Vajadzēja kādas trīsarpus nedēļas, lai te nokļūtu.
Džankarla te strādā 12 gadus.
Tā, uz ko es te skatos? Vai tā ir viesnīca?
Daļa no viesnīcas.
Un jūs skatāties uz 12. gadsimta ciematu,
kas atjaunots senajā godībā.
Tas ir dzīvs ciemats. Mums joprojām ir kādi 11 iedzīvotāji.
- Te joprojām dzīvo cilvēki? - Jā.
Izrādās, es viesnīcu nevarēju atrast tāpēc,
ka ciemats arī ir viesnīca.
Senos laikos te dzīvoja lauksaimnieki, kas apstrādāja lejā esošo zemi.
Bet tagad viesnīca ir pārveidota tā,
lai nemanāmi saplūstu ar oriģinālajām ēkām.
Es gribēju jūs atvest šurp, lai varat paskatīties uz Orčas ielejas plašumu.
Šajā vietā arhitektūra un ainava
bijusi sinerģijā un harmonijā gadsimtiem ilgi.
Nofilmējāt?
Iespaidīgs skats.
Nu, laipni lūdzu jūsu apartamentos.
Nav pārāk noplukuši.
Šos sauc par Četonas kalna apartamentiem.
Tie mums ir vieni no lielākajiem.
Man patīk.
Patiesi skaisti.
Man patīk vienkāršība, kur sajūtama vēsture.
Man patīk sijas. Man patīk koks.
Man patīk laucinieciskā noskaņa.
Man ir skaists skats.
Smalka viesnīciņa viduslaiku ciematiņā kalna galā.
Es neko tādu nekad neesmu redzējis.
Šāda vieta liek šim ceļotājam justies, nu, ne tik ļoti negribīgam.
Es ļoti priecājos, ka esmu te, skaidrs?
Man patīk šejienes ritms, patīk klusums.
Tas ir atšķirīgs dzīvesveids, zināt?
Tas uz visām maņām atstāj tik atslābinošu iespaidu.
Sajūta tāda, ka gribas vienkārši izelpot.
Es dodos brokastīs laukumā pie senās ciemata baznīcas.
Man bija pasakaina nakts.
Nedzirdēju nevienu skaņu.
Logi vaļā, iekšā plūda maiga vēsma, gulēju kā zīdainis.
Olu kultenis.
Un es to servēju ar papildporciju vasaras trifeļu.
Ja viņi grib uz olām uzrīvēt trifeles, nē jūs no manis nedzirdēsiet.
- Lai garšo! - Jā.
Nu ir sajūta, ka šis ir solis la dolce vita virzienā.
Oho, cik garšīgi.
Tā, man stāstīja,
ka te, Toskānā, vīnadārzos tagad vāc vīnogas,
un es teicu: ja viņiem vajag palīdzību, varu būt noderīgs.
Bet, kamēr gaidu, kad Emiljāno man pateiks, ka vīnogas ir gatavas,
es varu izmantot šo laiku.
Nu, lai cik ļoti man patiktu uzturēties šajā viesnīcā,
ko es mierīgi varētu darīt,
kaut kas mani velk uz šiem brīnišķīgajiem laukiem ielejā.
Tāpēc es varētu nedaudz papētīt.
Jūs noteikti jau esat sapratuši, ka man ļoti garšo itāļu ēdiens,
tāpēc viesnīcā man sarunāja tikšanos ar vietējo ražotāju,
kas piegādā labāko sastāvdaļu manā brokastu šķīvī.
Es nekad neesmu medījis trifeles. Man nav ne jausmas, kā tas notiek.
Es esmu medījis labas brilles,
bet es sevi nesauktu par mednieku.
Man arī īpaši nepatīk vākt.
Buongiorno.
- Sveiki. - Buongiorno.
Federiko.
- Federiko. - Īpašnieks.
- Un es esmu Tanja. Priecājos. - Tanja. Priecājos iepazīties.
Un kas ir šis suņuks?
- Mūsu trifeļu medniece. - Ak tu pasaulīt.
Zara.
- Zara, dodamies trifeļu medībās? - Labi.
- Jā? - Ejam.
Aiziet!
Tanja strādā kopā ar Federiko viņa olīvu saimniecībā un vīnadārzā,
kas, tā ir sagadījies, atrodas izcilā vietā.
Mēs atrodamies ļoti nozīmīgā Toskānas apgabalā,
jo tajā meža daļā
ir pareizais klimats un pareizā augsne, lai tur augtu trifeles.
Tātad es laikam varēšu paturēt visas trifeles, ko atradīšu.
- Varbūt. - Jā? Nu, laikam pārrunāsim.
Labi, aiziet!
Tā, šī izskatās pēc trifeļu zemes.
Īstenībā man nav ne jausmas, kā būtu jāizskatās trifeļu zemei.
Par laimi, Zara zina.
Izrādās, tās aug starp šo koku saknēm.
Jāatlaiž briesmonis, a?
Nu tā.
Jā, Zara. Aiziet, Zara!
Trifeles.
Zara. Aiziet, mīļā. Tev darbiņš.
Zarai ir 50 reižu vairāk ožas receptoru nekā cilvēkam.
Tāpēc viņa var sajust trifeļu unikālo aromātu pat zem zemes.
Kā mēs varēsim zināt, kad viņa būs ko saodusi?
Redziet... Kad viņa atrod trifeli,
viņa ir lielā sajūsmā un sāk rakt zemi.
Zara.
Domājat, ir kaut ko saodusi?
Zara!
- Paldies. - Labi.
Viņa atrada trifeli!
Nē.
- Roc, roc. Kas mums tur ir? - Kur ir trifele, Zara?
- Oho! - Jā? Ak vai!
Malacīte!
Pasmaržojiet to trifeli. Varat saost zemi.
- Jā, es... Nu, protams. - Jā.
Par cik jūs pārdodat trifeli?
- Tās ir kā zelts. - Cena ir apmēram 60 eiro. Minimums.
Visai laba peļņa par 20 minūšu pastaigu mežā.
Mums izdevās. Atradām trifeli.
Nu viss. Mums ir trifele.
Nu, nesakiet Tanjai,
bet es varētu šo uzrīvēt uz rigatoni pastas.
Bet ēdienam pagaidām būs jāpagaida...
jo man ir laiks papētīt vēl.
Es dodos uz Sarteāno,
700 gadus vecu ciematu lejup pa kalnu no manas viesnīcas.
Te saldās dzīves pamatā esot savas kopienas atrašana.
Došanās uz laukiem vienmēr ir tāds kā piedzīvojums,
tāpēc es ceru, ka šis izbrauciens būs aizraujošs.
Vietējie vingrinās svarīgam ikgadējam notikumam,
saracēņu bruņinieku turnīram.
Un Džankarla man dabūjusi caurlaidi uz aizkulisēm.
Labi! Oho.
- Vareni! - Tā ir Stefanija.
- Gribēju iepazīstināt. - Stefanij.
- Sveiki. Priecājos iepazīties. - Priecājos.
Šādi vingrinās tie, kuri piedalās saracēņu bruņinieku turnīrā.
Šīs bungas un karogi ir kā iesildīšanās pirms galvenā notikuma,
bruņinieku sacensībām, kas notiek
starp Sarteāno pieciem tradicionālajiem rajoniem,
ko sauc contrada.
Tātad katrai contrada ir savs karogs?
Jā. Katrai contrada ir divi viduslaiku bundzinieki, divi karoga vicinātāji.
Cik daudz jūs vingrināties?
- Daudz reižu gadā, jā. - Jā?
Visu gadu.
- Labi. Skaidrs. - Jā.
Ja gribat, mūsu jaunieši var parādīt, kā mest karogu.
Nu, kurš gan nav sapņojis par karoga mešanu?
Labi.
- Labi, tā... - Jā.
Sekojiet man uz šo pusi.
Es daru tā.
Tā...
Un...
Šī varētu būt mana pēdējā karoga mešana.
Negribas uz kapakmens tādu uzrakstu.
Ziniet, galvaskausu caurdūra karogs.
- Tā, un... - Aiziet!
Neticamā kārtā šī prasme nāk no viduslaikiem,
kad tā bija militārās parādes daļa.
Vēlreiz.
Un nu to apgūstu es.
- Tā? - Jā.
Nu, it kā apgūstu.
Trīs un...
Jē!
Lūdzu, sēdieties.
Bet mēģinājuma nākamajā daļā...
es turos drošībā malā.
Tās ir viduslaiku cīņas.
Tās kļuva par turnīru apmēram 14. gadsimtā.
- 14. gadsimtā? - Jā.
Labi.
Tūlīt sāksies atklāšanas procesija
ar bundziniekiem un karogu metējiem.
Cīņas atsauc atmiņā laiku,
kad bruņinieki zirga mugurā nežēlīgi cīnījās.
Bet mūsdienās pretinieka vietā kā mērķis ir neliels riņķītis.
Tas ir mazs riņķītis.
Tas ir ļoti mazs riņķītis, un šķēps ir 2,80 metrus garš.
Tātad garš šķēps, mazs riņķītis.
Tas šķiet neiespējams uzdevums, līdz...
- Oho. Viņš ir prasmīgs. - Jā.
Bravo.
Nu, ja es būtu pieturējies pie saviem vecajiem ceļošanas paradumiem,
es īsti nebūtu Toskānu redzējis šādu.
Galu galā es vienmēr esmu priecīgs, ka dodos kaut kur,
ziniet, un mēģinu pieredzēt kaut ko jaunu.
Tas sniedz gandarījumu.
Un es esmu atklājis, ka, tāpat kā ēdiens,
man arī patīk kopienas sajūta.
Man tie abi ir tikpat svarīgi kā itāļiem.
Tajā ir kaut kas sirdi sildošs.
Tajā ir kaut kāda burvīga, tuva kopības sajūta.
Es tiešām šodien pārāk nejutos kā tūrists.
Es jutos kā Toskānas pilsonis.
Bija jauki sajust, ka es it kā esmu tā daļa.
Grazie.
Prego. Ļaušu jums izbaudīt kapučīno.
It nemaz neiebilstu.
Tādā veidā gribas sākt dienu.
Itālija ir tik tuva manam dzīves ritmam
kā neviena cita zeme, kurā esmu bijis.
Ir mana pēdējā diena Itālijā,
un Emiljāno mani uzaicinājis tikties vīnadārzā,
cerams, lai sāktu vākt vīnogas.
Domāju, piedalīšanās un palīdzēšana,
vīnogu ņemšana un likšana grozā ir visai jautra nodarbe,
bet daba nosaka to, kad kaut kas ir gatavs novākšanai.
Emiljāno!
- Ei, Jūdžīn! - Come stai?
- Mateo. Priecājos iepazīties. - Mateo.
Kā jūs pazīstat viens otru?
Mēs iepazināmies pirms 22 gadiem pamatskolā,
un mēs augām kopā kā brāļi.
Oho.
Itālija ir viena no pasaules lielākajām vīna darītājām,
un tradicionāli, kad vīnogas ir gatavas,
visa kopiena pievienojas la vendemmia jeb vīnogu novākšanā.
Ap šo laiku gadā, ziniet, jums zvana nonno, vectēvs.
"Kādi plāni nedēļas nogalei?" "Es nezinu."
"Brauksi man līdzi. Dosimies lasīt vīnogas."
- Tas ir jautri. Jums patiks. - Labi.
- Patiks. - Jā. Tas ir labi.
- Braucam? - Jā, aiziet!
Aiziet!
- Buongiorno. - Sveiki.
- Kā jūs sauc? - Enea.
- Esmu šejienes pārvaldnieks. - Jūdžīns.
- Priecājos iepazīties. - Priecājos.
- Tātad mēs dodamies uz vīnadārzu? - Jā.
Apskatīsimies, kurā zonā var vislabāk novākt vīnogas.
Kāpēc kādi vīnadārzi ir gatavi ražas novākšanai, bet citi nav?
Mums ir četru veidu tumšās vīnogas,
un katras ienākas citā laikā.
Šī ir 'Merlo' zona.
Vispirms mēs pamēģināsim šīs.
Vispirms mēs pagaršojam. Ko jūs jūtat, kad garšojat?
Garšo pēc vīnogas.
Labi. Garša ir pilnīgāka.
Vairāk arī var sajust mēles aizmugurē.
Tas ir signāls, ka 'Merlo' zona ir gatava.
Cik ātri jums ir tās jānovāc?
Kad ir sasniegts īstais gatavības laiks, mums jārīkojas gandrīz nekavējoties,
jo, ja gaidīs varbūt vēl vienu dienu,
būs par vēlu.
- Vēl vienu dienu? - Jā.
Ja gaidīs dienu, būs par vēlu.
Ja nu aizguļas? Nu, aizguļas.
- Nepamostas laikus. - Nē, tā nenotiek.
Oho.
- Es jau negribu gaidīt. - Nē. Nav...
Nē... Ejam... Jūs čammājaties.
Jums jāsāk.
Vīnogas ir gatavas.
Labi. Aiziet!
Emiljāno, Mateo un man ir sava rinda, ko novākt.
- Redzu. Un es redzu šo. - Šis ir vieglāk.
Tā, ir labi.
Pagaidām vieglāk par vieglu.
Un mums ir maziņš te.
- Padarīts. - Labi.
Labi, tā. Es esmu piešāvies.
Kā sokas?
Es vispār ieteiktu nolīgt ļoti īsus cilvēkus, zināt?
Laba doma.
Jo tas liek mugurai trūkties.
Paskatieties. Nu es sarauju.
Ja jūs nevarat turēt līdzi...
- Viņi ir pārāk lēni. - Nu, viņi ir pārāk lēni.
Un ja es... Ja šis būtu mans vīnadārzs, es viņus padzītu.
Tiktu atlaisti.
Viņi to darīja bērnībā.
Vai ne?
Un var redzēt, nu, kā viņi droši vien slaistījās,
kad bija bērni, un izskatās, ka tagad viņi strādā tāpat.
Puiši, jūs to darāt smieklīgi slikti.
Vai es izklausos pēc jūsu nonna?
Nu, skumja dzīves realitāte. Izklausos.
Redziet, tā arī ir vendemmia daļa.
Izbaudīt laiku ar cilvēkiem, ar ko esi kopā.
Ar ģimeni, ar draugiem.
Tas ir arī tā skaistums.
- Nu, tā tam būtu jābūt. - Tieši tā.
- Nu, šis... - Jā.
...ir kaut kas pilnīgi satriecošs, ne?
Cik daudziem tūristiem ir iespēja to izdarīt?
Vai jūtat saikni ar vīnogām, ar augsni?
Šobrīd jūtu lielāku saikni ar savu hiropraktiķi.
Jūdžīn, puiši. Nāciet šurp.
- Ejam. - Labi. Paldies, Mateo.
Nav par ko.
- Kvalitāte ir lieliska. Laba. - Jā, ļoti labs darbs.
Mēs noteikti varam tās izmantot.
Tagad mēs tās iekraujam pikapa kravas kastē.
Mūsu vīnogas tagad tiek vestas uz vīndarītavu,
kur tās tiks pievienotas pārējai ražai,
saspiestas, tad fermentētas un beigās izturētas mucās.
Lielisks attaisnojums, lai nāktu pēc pudeles, kad viena tukša.
It kā man vajadzētu attaisnojumu.
Virtuvē top atlīdzība par mūsu labo darbu, pusdienas.
Tā būs varena ballīte, un pelnīta.
Ar neticamu itāļu ēdienu.
Labi.
Es to saucu par itāļu ēdienu. Viņi to sauc par ēdienu.
Un ar prieku varu teikt, ka esmu atnesis savu necilo artavu.
Tajā esošās trifeles es izraku no zemes, skaidrs?
Ar mīlīga sunīša palīdzību.
Un kas ir jaunā sieviete, kas gatavoja pastu?
Patricija. Viņa mums te gatavo katru dienu...
- Katru dienu? - ...pusdienas. Jā.
Emiljāno, jums tas ļoti, ļoti labi padodas.
- Jums padodas. - Paldies. Man ir sava tehnika.
Vai bērnībā arī strādājāt par viesmīli?
Nē, nekad. Bet laikam man iemācīja mamma.
Labi.
Es zināju, ka man patīk Itālija, bet pirms šī ceļojuma
es īsti nevarēju saprast, kāpēc.
Nu man ir skaidrs.
Paskatieties. Tā man ir Itālija.
Tas ir dzīvesveids.
Tā ir kopiena.
Tas ir ēdiens.
Tas ir vīns.
Bet tas ir vēl kaut kas vairāk.
Tā ir laika atvēlēšana tam, lai visas šīs lietas novērtētu.
Un tās novērtēt ļauj lēnāks dzīves ritms.
Patricij, delizioso.
- Par jums. - Salute.
Salute.
Tā manā izpratnē ir la dolce vita. Tā ir saldā dzīve.
Un, ziniet, tas ir tik tuvu
prioritātēm manā dzīvē, cik vien iespējams.
Tāpēc arrivederci, Itālija.
Manai nākamajai pieturvietai būs ļoti jāpacenšas.
Nākamreiz...
Pirmoreiz Grieķijā...
Jūsu villa.
Te ir skaisti.
O jā. Labi.
Un jau jūtos filozofiski.
Šķiet, esmu atradis jaunu profesiju.
Bravo!
Astoņkājis!
Jā, nē.
Es nevaru ēst astoņkāji. Es zinu, kā tie izskatās.
Bravo, Jūdžīn!
Tulkojusi Laura Hansone