De sier at å reise er å leve.
Ja, hvis ikke en dag på flyplassen har tappet deg for all energi.
Det er ingen andre steder hvor du må møte opp to timer før,
men plutselig står i fare for å være to timer forsinket.
Men jeg tror reisingen i fjor var noe positivt for meg.
Jeg har fått utvidet min horisont.
Til en viss grad.
Så nå begynner jeg med det enhver respektabel turist bør gjøre.
Jeg skal ta for meg Europa.
Greit. Hvor er vi nå?
Jeg skal ta for meg hele kontinentet
fra toppen til helt nederst.
Jeg skal utenfor allfarvei for å oppleve skjulte perler...
Får du med det?
...og omfavne denne spirende eventyrlysten.
Se på meg. Ingen hender.
Åh. De er der. Er dette baugen?
Jeg skal lære opp smaksløkene...
Oi, det er så godt!
Druene er modne.
...og prøve å leve som en innfødt.
Velkommen til landsbyen min.
Det er helt sprøtt.
Jeg reddet livet ditt. Husk meg.
Jeg skal pakke alle mine bekymringer...
Nå kommer de.
Man vet aldri hva kroppen vil gjøre når den er redd.
Jeg har ikke gjort noe liknende siden jeg var liten.
...og si tre ord jeg aldri før har sagt.
Klar for avgang.
EUROPA
Jeg må være ærlig.
Du ville aldri komme til meg for råd om reising, og jeg klandrer deg ikke.
Men om du gjorde det, ville jeg si
at dette er det landet i verden jeg liker best å besøke.
ITALIA
Min kjærlighet for Italia begynte med besøk til Roma og Venezia.
Nå er jeg tilbake for å se hva det er ved dette stedet
som gjør at jeg alltid ønsker mer.
Italienerne snakker om la dolce vita, det søte livet.
Livet mitt har vært ganske bra hittil,
men hvem ønsker vel ikke noe søtt av og til?
Men hvordan oppnår man det livet? Hva er hemmeligheten?
Jeg håper Firenze og resten av Toscana kan gi meg et svar.
- Jeg heter Sauro. - Eugene.
- Hyggelig å møte deg. - Vær så god. Grazie mille.
Jeg har brukt opp all italiensken min.
I Tyskland drakk jeg hvetegress og... tygde buljong.
Så nå vil jeg skeie ut litt.
Og hvor er det vel bedre å starte enn i Toscana?
Jeg begynner i Firenze, områdets hovedstad og renessansens fødested.
- Det er en fantastisk utsikt herfra. - Ja, en perfekt utsikt.
En by full av kunst, kultur og...
Søppel.
- Jeg tror det. - Ikke det jeg hadde tenkt meg.
Jeg ser søppelbiler hjemme.
Det er en grunn til at de trenger mange søppelbiler.
Oi sann.
Det er mange turister. 16 millioner kommer til Firenze hvert år.
Mange vil se Firenze.
Ja...
Ikke noe jeg er stolt over, men jeg er en dårlig reisende og enda verre turist.
Det er for mange mennesker.
Men hvis jeg vil se Firenze...
Wow.
...må jeg lære noe viktig: Kunsten å dra på sightseeing.
Velkommen til Italia. Hyggelig å treffe deg.
- Buongiorno. - Buongiorno.
- Hyggelig. - Velkommen til Italia og Firenze.
- La meg få vise deg rundt. - Ja, takk.
Emiliano er en guide med en lidenskap for italiensk historie,
kultur og Firenze.
Enhver italiener har en forbindelse til Firenze.
Språket vårt er fra Firenze.
Det er en del av oss. Det er vanskelig å forklare det.
- Jeg ser du er italiensk. - Ja. Ikke sant?
Du kan ikke noe for det. Kan du snakke med hendene i lomma?
Jeg tror ikke det. Da blir jeg stum.
Fakter med hånden er en del av kulturen.
Det er mer enn 250 offisielle italienske fakter.
Jeg skal lære deg en av de grunnleggende.
La oss si at noen du kjenner kommer bort til deg,
men du vil ikke bli forstyrret. Da sier du: "Hva vil du?"
- Ja. - Hva vil du?
Ja, hva vil du?
- Hva... Du kan... - Ja, hva vil du?
Det er holdningen.
Hei, hva... Hva? Hei, hva?
Det kan virke aggressivt. Jeg ville ikke gjort det til noen jeg ikke kjenner.
- Man vet aldri. - Man vet aldri.
Plutselig tenker jeg bare på hva jeg gjør med hendene,
men jeg er klar for omvisningen.
Du ser en av Italias vakreste katedraler, Santa Maria del Fiore.
Jeg så ned på den på begynnelsen av turen vår.
Man forstår ikke hvor stor den er.
Det er plass til 30 000 mennesker der.
Byggingen startet i 1296, og det tok 140 år å bli ferdig.
- Den tar pusten fra en. - Ja, det er helt utrolig.
Og helt på toppen en konstruksjon som er et av renessansens underverker.
Det var en stor utfordring å bygge kuppelen.
- Det tok seksten år å bygge kuppelen. - Wow.
Den er laget av fire millioner murstein og er den største i verden av sitt slag.
- Jeg kan tenke meg hvordan det er inni. - Vil du stå i kø?
Nei, jeg står ikke i kø. Jeg er ikke noe glad i grupper med turister.
Jeg gjør ikke...
Bare det å være her og se den. Her er jeg, og der er katedralen.
Jeg har sett den.
Men jeg er heldigvis sammen med en guide
som kan hjelpe meg å se det jeg ønsker...
- Der er den. - Ja, den er utrolig.
Helt utrolig.
...som Michelangelos David.
Den er bare så vakker.
- Er det originalen? - En perfekt kopi av David.
- En kopi? - Ja.
Jeg kan tenke meg køen på museet for å se den originale David.
- Ja, man må kjøpe billett, stå i kø... - Ja, kø og kø.
Men trenger ikke stå i kø for å se denne.
Det var bare en kopi, men jeg har spart mye tid.
Og det er en kopi av noe som er verdenskjent.
Takket være bibelhistorien er hele David et stort jødisk ikon.
Kanskje ikke "hele".
Det som slo meg var Davids genitalia.
Det ser ikke ut som en omskåret penis,
men David var jøde.
Bevis på at Michelangelo aldri var på hugget.
Se på meg. Allerede en kunstkritiker, og jeg har bare vært her en time.
Men for å få hele opplevelsen,
insisterer Emiliano på at jeg trenger min egen renessansekunst.
Det var her kunstnere som Michelangelo og da Vinci bodde,
så man må få en liten smak.
- Karikaturer? - Karikatur.
Ja.
Det er en seremoni for alle besøkende.
- Vær så god. - Dette kan bli veldig nifst.
Gi meg et stort smil. Se denne veien.
Tro det eller ikke, men dette er mitt store smil.
Ikke jobb for raskt.
Emiliano forsikrer meg om at karikaturer har en edel historie.
Selv Leonardo da Vinci tegnet karikaturer.
- Gjorde da Vinci det? - Ja.
Og hvor er han nå?
Jeg har aldri følt meg mindre som Mona Lisa.
- OK. En, to... - Herregud.
Vis den fram.
Glad?
- Nå må jeg smile mer. - Ja.
Vi fortsetter turen, og jeg føler meg bildefager,
men Emiliano vil vise meg én ting til.
Velkommen til Ponte Vecchio, verdens mest berømte bro.
Ponte Vecchio er Firenzes eldste og mest ikoniske bro.
Du store min.
Det var jammen noe for seg.
- Den er fantastisk. - Ja.
Synd det ikke er folk her.
Dette er en vakker by fylt med kunst og historie,
men jeg skulle ønske jeg kunne se den på et litt mindre hektisk sted.
Jeg tror et glass vin blir toppen på kransekaka.
- Bra. Dette liker vi. - Ja.
Herregud. Det er bare fantastisk. Nydelig.
Takk. Grazie. En ting... Når du skåler i Italia,
så må du se i den andre personens øyne.
Ikke i glasset. Rett i øynene.
Nei.
- Ja. Sånn. - Greit.
- Wow. Nam. - Det er god vin.
Du er heldig, for dette er den beste tiden å komme hit, vinsesongen.
Vil du oppleve innhøstingen her i Toscana?
- Av druer? - Ja.
- Skal vi gjøre det der oppe? - Ja.
Du vil få en annen opplevelse utenfor byen. Det er fredelig.
Der kan vi oppleve et roligere liv.
Jeg liker alt som er rolig.
- For Toscana. - For Toscana.
Jeg føler meg utrolig bra.
Jeg tror det er en god idé å dra til Toscana, roe ting ned.
Å flytte seg bort fra turismen man har i Italia
og føle seg mer som... en italiener.
- Den er god. - Nei.
Husk at denne er: "Hva vil du?"
- Hva vil du? Hva vil du? - Ja, nettopp.
- Sauro er her. - Vi ses om noen dager.
- I Toscana? - På vingården. Ciao.
Vi drar til hotellet.
Vi sier ciao til Firenze.
Emiliano har vist meg hvor stolte italienerne er av historien og kulturen.
Det er en del av den de er, som han sa.
Men nå er jeg på vei mot Val d'Orcia, med sitt vakre landskap,
middelalderslott, gamle landsbyer og en mangel på folkemengder, heldigvis.
Ingenting slår Italias landsbygd.
Jeg begynner å føle det rolige livet, som Emiliano lovet meg.
Vi skal opp bakken.
Hvem er bak oss? Noen som vil forbi?
Han er heldig i dag.
Hotellet mitt skal visstnok være på toppen av åsen. Jeg må bare finne det.
- Vi er framme. - Grazie. Prego.
Jeg lurer på og gjetter at hotellet er et sted i landsbyen.
- Ciao, Eugene. - Buongiorno.
- Jeg heter Giancarla. Hvordan går det? - Bra.
- Du kom fram. - Ja.
Det tok tre og en halv uke å komme hit.
Giancarla har jobbet her i 12 år.
- Hva er det? Er det hotellet? - En del av hotellet.
Dette er en landsby fra 1100-tallet, som nå har fått nytt liv.
Det er en bebodd landsby. Vi har elleve innbyggere.
- Bor det folk her? - Ja.
Grunnen til at jeg ikke fant hotellet, er fordi landsbyen er hotellet.
En gang var dette et hjem for bønder som jobbet på jordene nedenfor.
Men bygningene er gjort om slik at hotellet skal passe inn.
Jeg vil ta deg med hit og vise deg hele Val d'Orcia.
Et sted hvor arkitektur og landskap
har levd sammen i harmoni i mange hundre år.
Får du med det?
Det er fantastisk.
Velkommen til din suite.
Ikke ille.
Dette er Monte Cetona-suiten. En av de største vi har.
Jeg liker den.
Det er veldig fint. Jeg elsker alt det enkle ispedd historie.
Jeg elsker bjelkene, treverket og det landlige preget.
Man har utsikt.
Et boutique-hotell høyt i en landsby fra middelalderen.
Jeg har aldri sett maken.
Det er et sånt sted som gjør at denne reisende føler seg mindre motvillig.
Jeg er så glad for å være her. Jeg elsker stedet, elsker stillheten.
Det er et annerledes liv her.
Det påvirker alle sansene på en så avslappende måte.
Man føler at man bare vil... puste ut.
Jeg skal spise frokost på plassen foran den gamle landsbykirken.
Jeg hadde en fantastisk natt. Hørte ingenting.
Hadde vinduene åpne, en lett bris, og jeg sov som en unge.
Vi har eggerøre.
Og jeg serverer den med ekstra sommertrøffel.
Hvis de vil ha trøfler på eggene mine, så er det greit.
- Vær så god. - Ja.
Dette føles som et skritt mot la dolce vita.
Det var jammen godt.
Jeg fikk høre at de plukker druer på vingårdene her i Toscana nå.
Jeg sa jeg stilte meg til rådighet hvis de trengte hjelp.
Mens jeg venter på at Emiliano skal si ifra om druene er klare,
har jeg litt ekstra tid.
Jeg elsker å slappe av på dette hotellet, og kunne fortsatt med det,
men det er noe som trekker meg mot denne vakre landsbygda.
Jeg må utforske litt.
Du har nok merket allerede at jeg elsker italiensk mat,
så hotellet har ordnet et møte med en lokal produsent
som står for det beste på frokosttallerkenen min i dag.
Jeg har aldri jaktet på trøfler. Aner ikke hvordan det foregår.
Jeg har jaktet på gode briller,
men kaller meg ikke for jeger av den grunn.
Jeg liker ikke å sanke heller.
Buongiorno.
- Hei. - Buongiorno.
Federico.
- Federico. - Eieren.
- Jeg er Tania. Hyggelig. - Hyggelig, Tania.
Og hvem er dette?
- Trøffeljegeren vår. - Du store min.
Zara.
- Skal vi dra på trøffeljakt, Zara? - OK.
- Kom. - Kom.
Tania jobber med Federico i olivenlunden og på vingården hans,
som ligger på et flott sted.
Vi er i en viktig del av Toscana.
Inne i den delen av skogen
har vi det riktige klimaet og jordsmonnet for å finne trøfler.
Får jeg beholde de trøflene jeg finner?
- Kanskje. - Vi får diskutere det.
OK. Sånn.
Et nydelig trøffellandskap.
Jeg aner ikke hvordan et trøffellandskap skal se ut,
men det gjør heldigvis Zara.
De vokser mellom røttene på trærne.
Skal beistet slippes løs?
Sånn.
Kom igjen, Zara.
Trøffel.
Kom igjen, Zara. Du er på jobb nå.
Zara har 50 ganger flere luktreseptorer enn et menneske.
Hun kan lukte trøffelens unike duft selv om den er under jorden.
Hvordan vet vi når hun har funnet noe?
Det får du se. Når hun finner trøfler,
blir hun veldig opphisset og graver i jorden.
Zara.
Tror du hun har funnet noe?
Zara!
- Takk. - OK.
Hun fant en trøffel!
Nei.
- Grav. Hva har vi her? - Hvor er trøffelen?
- Wow! - Ja?
Flink bisk!
Lukt på den. Du kan... Du kan lukte jorden.
- Ja. Det kan man. - Ja.
Hva kan du selge den for?
- Det er som gull. - Den vil koste rundt 60 euro. Minimum.
Det er ganske god fortjeneste etter en 20-minutters tur i skogen.
Vi fant en trøffel. Vi er ferdig. Vi fant trøffel.
Ikke si noe til Tania, men jeg tror jeg bruker litt av den på min rigatoni.
Men maten får vente foreløpig...
...for jeg har tid til å utforske mer.
Jeg er på vei til Sarteano,
en 700 år gammel by nedenfor hotellet.
Det søte livet her handler om å finne sitt fellesskap.
Det er alltid et eventyr å dra ut på landet.
Jeg håper denne turen også blir spennende.
Innbyggerne øver til Giostra del Saracino, en årlig ridderkamp.
Giancarla har ordnet med tilgang bak kulissene.
Joho! Bra! Wow.
- Ser man det. - Dette er Stefania.
- Hyggelig å treffe deg. - Ja, hyggelig.
Vi øver til ridderkampen, som folkene våre skal være med på.
Trommene og flaggene er oppvarmingen til hovedarrangementet,
som er en ridderkamp mellom Sarteanos fem tradisjonelle distrikter,
som kalles contrada.
Så hver contrada har sitt flagg?
Ja. Hver contrada har to trommeslagere og to flaggbærere.
- Hvor mange ganger øver dere? - Mange ganger i året.
- Hele året. - OK. Ja vel.
Jeg kan få dem til å vise deg hvordan man kaster et flagg.
Hvem har vel ikke drømt om å kaste flagg?
OK.
- OK, så... - Ja.
Du følger meg på denne måten. Jeg gjør sånn.
Slik...
Og...
Det kan bli min siste flaggkasting. Man vil ikke ha det på gravsteinen.
Ikke sant? Fikk et flagg i skallen.
- Sånn og... - Gå.
Disse ferdighetene stammer helt fra middelalderen,
da det var en del av militærparader.
Én gang til.
Og nå lærer jeg det.
- Sånn? - Ja.
Jeg prøver å lære det.
Tre og...
Ja!
Bare bli sittende.
Men når det gjelder neste øvelse...
...holder jeg meg på sidelinjen.
Det er ridderkamp.
Det ble en turnering på 1300-tallet.
- På 1300-tallet? - Ja.
Åpningsprosesjonen begynner nå med trommeslagere og flaggkastere.
Turneringen minner oss om en tid da riddere på hester smalt i hverandre.
Men i dag er motstanderen byttet ut med en liten ring som mål.
Det er en liten ring.
Den er veldig liten, og lansen er 2,8 meter lang.
En veldig lang lanse, men liten ring.
Det virker helt umulig...
- Wow. Han er god. - Ja.
Bravo.
Hvis jeg hadde fortsatt med mine gamle reisevaner,
ville jeg ikke sett Toscana på samme måte.
Til syvende og sist er jeg alltid glad for at jeg kommer meg ut og opplever ting.
Det er tilfredsstillende.
Og i tillegg til maten, så elsker jeg også denne følelsen av fellesskap.
Begge deler er like viktig for meg som for italienerne.
Det har en varme om seg. Et slags koselig, familiært fellesskap.
Jeg følte meg ikke så veldig som turist i dag.
Jeg følte meg som en Toscana-borger.
Det var hyggelig å føle at man var del av noe.
- Grazie. - Prego. Du skal få nyte din cappuccino.
Gjerne.
Det er slik man vil starte dagen.
Italia passer bedre til mitt livstempo enn noe annet land jeg har vært i.
Det er min siste dag i Italia,
og Emiliano har bedt meg møte ham på vingården
for å hjelpe til med innhøstingen.
Jeg tror det vil bli moro å plukke druer og legge dem i en kurv.
Men naturen bestemmer når ting kan plukkes.
Emiliano!
- Hei, Eugene! - Come stai.
- Matteo. Hyggelig. - Matteo.
- Hvordan kjenner dere hverandre? - Vi møttes på skolen for 22 år siden.
- Vi har vokst opp som brødre. - Wow.
Italia en av verdens største vinprodusenter.
Det er tradisjon at når druene er modne,
så samles hele lokalsamfunnet til la vendemmia, eller vinhøstingen.
På denne tiden av året får man en telefon av sin nonno, bestefar.
"Hva skal du gjøre i helgen? Du må bli med meg. Vi må høste druer."
- Det er moro. Du vil like det. - Dette blir bra.
- Skal vi dra? - Ja.
Buongiorno.
- Hva heter du? - Enea.
- Jeg er leder her. - Eugene.
- Hyggelig å møte deg. - Hyggelig.
- Skal vi ut på vinmarken? - Ja.
Vi skal finne ut hvor det passer best å plukke.
Hvorfor er noen jorder klare, mens andre ikke er det?
Vi har fire forskjellige røde druer som er modne til forskjellige tider.
Her er merlot-området. Vi skal prøve her først.
Først smaker vi. Hva kjenner du?
Det smaker som druer.
Smaken... er mer fyldig. Man kjenner den bakerst på tungen.
Det er et tegn på at merlot-området er klart.
Hvor raskt må du plukke dem?
Når vi når rett modning, må vi starte nesten med en gang.
Hvis man venter en dag eller mer, så vil det være for sent.
- Bare én dag? - Ja.
- Venter man en dag, er det for sent. - Hva om du forsover deg?
- At du ikke står opp. - Det skjer ikke.
- Jeg vil ikke vente. - Nei. Det er...
Nei. Kom igjen. Du er så treg. Du må dra.
Druene er modne! Kom igjen.
Emiliano, Matteo og jeg har vår egen rad vi må plukke.
- Ja, og jeg ser denne her. - Denne er enklere.
Lett som en plett foreløpig.
Og vi har en liten en her.
- Den er ferdig. - OK.
Jeg tror jeg har teken på det nå.
Hvordan går det?
Jeg vil foreslå at dere hyrer veldig korte mennesker.
- Et godt poeng. - Fordi dette er... Dette sliter på ryggen.
Se på det. Nå flytter jeg meg.
Hvis dere ikke kan holde følge...
- De er for trege. - Ja, for trege.
Og hvis jeg... Hvis det var min vingård, ville de ikke vært her lenger.
- De ville fått sparken. - Gjorde de det som barn?
Der ser man. De tullet nok bare.
Det ser ut som de jobber på samme måte som da de var barn.
Dere er utrolig dårlige til det her. Høres jeg ut som deres nonna?
Det er trist, men sant.
Dette er også en del av vendemmia. Å ha det moro med folk rundt deg.
Med familien, med venner. Det er dette som er så bra.
- Det er sånn det bør være. - Nettopp.
Jeg mener, dette... Dette er helt fantastisk, ikke sant?
Hvor mange turister får oppleve dette?
Føler du en forbindelse til druene og jorden?
Jeg føler mer en forbindelse til kiropraktoren min nå.
- Eugene, karer. Kom hit. - Bra. Takk, Matteo.
- Kvaliteten er bra. - Veldig bra.
Vi kan bruke den.
Nå setter vi druene bak på bilen.
Druene våre er på vei til gården og resten av årets avling.
Så skal de presses, fermenteres og modnes på fat.
Jeg har en god unnskyldning til å reise tilbake når flasken er klar.
Men jeg trenger ingen unnskyldning.
På kjøkkenet venter maten, belønningen på det gode arbeidet.
Dette blir litt av en fest, og det er fortjent.
Sammen med fantastisk italiensk mat.
Jeg kaller det for italiensk mat. De kaller det for mat.
Og jeg har tatt med mitt egne beskjedne bidrag.
Wow!
Disse trøflene... Jeg har gravd dem ut av jorda.
Jeg fikk litt hjelp av en søt hund.
Og hvem er den unge damen som forberedte pastaen?
Patrizia. Hun lager mat for oss hver dag.
- Hver dag? - Ja.
- Du er god til dette, Emiliano. - Takk. Jeg har min egen teknikk.
Jobbet du også som kelner da du var yngre?
- Nei, men moren min lærte meg det. - OK.
Jeg visste at jeg likte Italia, men før denne turen visste jeg ikke hvorfor.
Nå forstår jeg det.
Se her. Dette er Italia for meg.
Det er en egen måte å leve på.
Det er et fellesskap.
Det er mat.
Det er vin.
Men det er også mer enn det.
Det handler om å ta tid til å sette pris på de tingene.
Og det er mulig ved å ha et liv med et langsommere tempo.
Patrizia, delizioso.
- For deg. - Salute.
Det er la dolce vita for meg. Det er det søte livet.
Og det ligger så nær
mine egne prioriteringer i livet som det er mulig.
Arrivederci, Italia.
Neste stopp har mye å leve opp til.
Neste gang...
Første gang i Hellas.
- Villaen din. - Så vakkert.
Ja, det er bra.
Jeg føler meg alt filosofisk.
Tror jeg har funnet et nytt kall.
Bravo!
En blekksprut! Ja... Nei.
Jeg kan ikke. Jeg vet hvordan den ser ut.
Bravo, Eugene!
Tekst: Tina Shortland