Att resa är att leva, sägs det.
Ja, kanske det. Om inte flygplatsen suger livet ur en först.
Vilket annat ställe kommer man två timmar för tidigt till...
...bara för att komma farligt nära att komma två timmar för sent?
Trots det gjorde fjolårets resor mig gott.
De vidgade mina vyer.
I viss mån.
Därför beger jag mig ut på ett måste för alla respektabla världsresenärer.
Dags för Europa.
Var är vi egentligen?
Jag ska ut på kontinenten.
Från nordligaste norr till sydligaste södern.
Jag lämnar turiststråken för att upptäcka hemliga smultronställen...
Har ni sett?
...och anamma min nya äventyrslystnad.
Titta! Inga händer!
Här är de ju! I, vad heter det, fören?
Jag ska träna mina smaklökar...
Jösses, vad smarrigt!
Druvorna är redo.
...och försöka leva som lokalbefolkningen.
Välkommen till byn.
Det här är vansinne.
Kom ihåg vem som räddade ditt liv!
Jag packar min oro djupt nere i resväskan...
Nu kommer de.
Man vet aldrig vad kroppen gör när man får panik.
Jag har inte gjort nåt liknande sen jag var liten.
...och jag tänker säga tre ord jag aldrig sagt tidigare.
Klar för start.
Okej, låt oss tala klarspråk.
Du skulle aldrig be mig om restips, och jag klandrar dig inte.
Men om du gjorde det, så skulle jag säga
att det här är mitt favoritland att besöka i hela världen.
ITALIEN
Min kärlek för Italien tändes av mina resor till Rom och Venedig.
Nu är jag tillbaka för att upptäcka vad det är som ger mig mersmak.
Italienarna pratar om la dolce vita – det ljuva livet.
Mitt liv har varit ganska fint hittills,
men vem tackar nej till något extra ljuvt då och då?
Men hur får man ett sånt liv? Vad är hemligheten?
Jag hoppas att Florens och resten av Toscana har svaret.
- Jag heter Sauro. - Eugene.
Trevligt att träffas. Varsågod.
Grazie mille.
Det var all italienska jag kunde.
I Tyskland drack jag vetegräs och tuggade buljong,
så nu är jag redo för att lyxa till det.
Och vilket ställe är lämpligare än det vackra Toscana?
Min utgångspunkt är Florens, regionens huvudstad.
Renässansens hemstad.
Vilken utsikt här uppifrån, Sauro.
Perfekt utsikt.
En stad fullproppad av konst, kultur och...
Sopor.
- Jag tror det. - Inte precis vad jag tänkt mig.
Jag kan se sopbilar hemma.
De behöver så många sopbilar av en anledning.
Attans.
De många turisterna.
Florens lockar 16 miljoner varje år.
Många som vill se Florens.
Jag är inte stolt över det,
men om jag var en dålig resenär, så är jag en hemsk turist.
För många människor.
Men om jag ska se Florens ordentligt...
...så måste jag lära mig en sak först – den urgamla sightseeingkonsten.
Hej, välkommen till Italien, Eugene. Ett nöje att träffas.
- Buongiorno. - Buongiorno.
Kul att träffa dig.
Välkommen till Florens.
- Kom så ska jag visa dig runt. - Visst.
Min guide Emiliano brinner för italiensk historia,
kultur och själva Florens.
Varje italienare har en koppling till Florens.
Vårt språk kommer från Florens.
Det är en del av vårt dna. Det är svårt att beskriva med ord.
- Jag märker att du är italienare. - Ja. Jag vet. Vi...
Du kan inte rå för det. Kan du prata med händerna i fickan?
Jag tror inte det.
Det skulle göra mig stum.
Handrörelser är en del av kulturen.
Det finns över 250 officiella italienska handgester.
Men jag kan lära dig en enkel.
Säg att nån kommer fram till dig, men du vill inte bli störd.
Du kan säga: "Vad vill du?"
Vad vill du?
- Japp. - Vad vill du?
Ja. Vad vill du?
- Vad? - Vad vill du?
Med attityd.
Hörru! Vad... Hörru, vad?
Det kan tolkas som aggressivt om man inte känner varann.
Jag skulle inte göra så mot en främling.
- Man vet ju aldrig. - Man vet ju aldrig.
Jag blev plötsligt medveten om allt jag gör med händerna,
men jag är redo för min rundtur.
Det är en av de vackraste katedralerna i Italien. Santa Maria del Fiore.
Jag tittade ner över den när vi började vår lilla utflykt.
Men man fattar inte hur enorm den är.
Tänk bara. 30 000 pers får plats här inne.
Katedralen påbörjades 1296 och tog 140 år att bygga.
- Det är häpnadsväckande. - Jag vet. Helt galet.
Och i toppen av den återfinns ett av renässansen underverk.
Det var en utmaning att bygga kupolen.
Det var otroligt. Sexton år bara för kupolen.
Den är gjord av fyra miljoner tegelstenar
och fortfarande den största i sitt slag i världen.
Jag kan bara föreställa mig insidan.
Ska vi börja köa?
Nej. Köer är inte min grej.
Jag kan bara inte. Jag går inte med stora grupper.
Inget av det där...
Bara att kunna stå här och titta på den...
Här är jag, och där är katedralen.
Sådär. Sett den.
Lyckligtvis har jag en guide som utan något ståhej
kan visa mig sakerna man verkligen vill se.
- Där är den. - Ja. Den är otrolig.
Visst är den?
Som Michelangelos David.
Den är bara för vacker.
- Är det originalet... - Det är en identisk kopia.
- Jaha, en kopia. - Ja.
Jag kan föreställa mig köerna på museet till den riktiga.
- Man måste köpa biljett och stå i kö... - Man bara köar och köar.
Men man måste inte köa för det här.
Okej, så det är en kopia, men jag har sparat lite tid.
Och jag har fortfarande sett en kopia av nåt världsberömt.
Tack vare den bibliska berättelsen är David en judisk ikon från topp till tå.
Nja, kanske inte från varje topp.
Det enda jag reagerade på var fortplantningsorganen.
Det ser ut som en oomskuren... penis.
Men David var jude.
Bevis för att Michelangelo inte alltid var på hugget.
Titta bara! Jag är redan konstkritiker.
Och jag har bara varit här i en timme.
Men för att få hela upplevelsen
insisterar Emiliano på att jag behöver min egen version av renässanskonst.
Här bodde konstnärer som Michelangelo, da Vinci,
så man måste få en smak av det.
- Karikatyrer. - Karikatyrer?
Ja.
En initiationsrit för stans besökare.
Varsågod.
Det här blir lätt skrämmande.
Ge mig ett stort leende.
Titta hitåt.
Du får tycka vad du vill. Jag ler inte större än det här.
Jobba inte för fort.
Emiliano försäkrar mig om att karikatyrer har en förnämlig historia.
Till och med da Vinci gjorde karikatyrer.
- Gjorde han? - För skojs skull.
Och se vad som hände honom.
Jag kan ärligt säga att jag aldrig känt mig mindre som Mona Lisa.
Okej.
- Ett, två... - Herregud.
Ja. Få se då.
Få...
Glad.
- Nu måste jag le oftare. - Eller hur?
Jag känner mig bokstavligen vacker som en tavla,
men Emiliano har en sevärdhet kvar att visa.
Välkommen till Ponte Vecchio, världens mest kända bro.
Ponte Vecchio är Florens äldsta och mest ikoniska bro.
Åh, halledudane mig, då.
Det här var nåt annat.
- Det är makalöst. - Ja.
Synd att ingen annan är här.
Missförstå mig rätt, det är en vacker stad full av konst och historia,
men jag önskar att jag kunde se den i ett mindre hektiskt tempo.
Jag tycker att ett glas vin vore grädden på moset.
- Härligt! - Ja.
Mer sånt.
Herregud, vad vackert.
Tack. Grazie.
Salu... Jo! En sak: när man skålar i Italien
måste man se varandra i ögonen.
Inte glaset.
Rätt i ögonen.
Nej.
Ja.
- Okej. - Så där.
- Wow. Namnam. - Gott vin.
Du har tur.
Det är den bästa tiden att vara här nu, för det är vinsäsong.
Vill du pröva på att skörda medan du är här?
Skörda vindruvor?
Är det planen för senare?
- Ja. - Jag är med på det.
Det blir en annan upplevelse utanför stan. Det är fridfullt.
Där kan vi uppleva livet i långsamt tempo.
Allt med långsamt tempo är jag med på.
- Skål för Toscana. - Skål för Toscana.
Jag mår finefantastiskt.
Det är en bra plan, att åka till Toscana och sakta ner.
Man vänder ryggen åt det turistiska i Italien,
och känner sig nästan som... en italienare.
Det är bra.
Det är... Nej.
Det här betydde "vad vill du?"
- Vad vill du? - Ja, exakt.
Vad vill du?
Sauro är här.
Ses om några dagar.
- I Toscana? - Vid vinodlingen.
- Grazie. - Ciao!
Då åker vi till hotellet.
Vi säger ciao till Florens.
Att se staden med Emiliano har visat mig hur stolta italienare är över sin kultur.
Som han själv sa: det är en del av deras dna.
Men nu reser jag söderut mot Val d'Orcia och dess vackra landskap,
medeltida slott, uråldriga byar och ljuvliga brist på folkmassor.
Det går inte att slå den italienska landsbygden.
Jag märker redan av det långsamma livet som Emiliano utlovade.
Det bär uppför.
Vem är det bakom oss? Nån som vill köra om?
Måste vara hans turdag.
Tydligen gömmer den här kullen mitt hotell någonstans.
Jag måste bara hitta det.
- Då var vi framme. - Grazie. Prego.
Jag undrar... och jag antar att hotellet är nånstans i byn.
Ciao, Eugene.
Buongiorno.
- Välkommen. Giancarla. Allt väl? - Bara bra.
- Du hittade hit. - Japp.
Det tog bara tre och en halv vecka.
Giancarla har jobbat här i 12 år.
Så vad är det här omkring mig? Är det här hotellet?
En del av det.
Det här är en liten by från 1100-talet som har väckts till liv igen.
Byn är bebodd. Vi har fortfarande runt 11 invånare.
- Det bor fortfarande folk här? - Ja.
Det visade sig att jag inte hittade hotellet
för att byn är hotellet.
En gång i tiden levde här bönder som brukade jorden nedanför kullen.
Men idag har hotellet förvandlats
för att smälta in med de gamla byggnaderna.
Jag ville gå hit och visa dig hur stort Val d'Orcia är.
En plats där arkitekturen och landskapet
har levt i samverkan och harmoni i århundraden.
Har ni sett?
Det här är spektakulärt.
Välkommen till din svit.
Inte så pjåkigt.
Det här är Monte Cetona-sviten.
En av de största vi har.
Jag gillar den.
Det är jättefint här.
Jag älskar hur enkelt det är. Och historiskt.
Jag älskar bjälkarna och träet. Jag bara älskar det naturliga.
Fin utsikt.
Ett litet hotell i en medeltida bergsby.
Jag har aldrig sett nåt liknande.
Platser som denna får den här resenären att känna sig lite mindre motvillig.
Jag är glad att jag är här.
Jag älskar tempot. Älskar tystnaden.
Det är ett annat sätt att leva på.
Det påverkar alla sinnen på ett lugnande sätt.
Man vill bara andas ut.
Jag är på väg mot min frukost på torget vid den gamla bykyrkan.
Det var en underbar natt.
Jag hörde inte ett ljud.
Fönstren öppna. En stilla bris som blåser. Jag sov som en stock.
Vi har äggröra.
Jag serverar den med sommartryffel.
Om de vill lägga tryffel på mina ägg, så tackar jag inte nej.
Smaklig måltid.
Nu börjar det kännas som att vi närmar oss la dolce vita.
Wow, vad gott.
Jag hörde att de skördar vindruvor på vingårdarna här i Toscana,
och jag lovade faktiskt att hjälpa dem.
Men medan jag väntar på att Emiliano ska säga till att vindruvorna är mogna,
så har jag lite tid att fördriva.
Jag hade gärna stannat kvar på hotellet,
men det finns nånting som drar mig mot den vackra landsbygden här.
Jag kanske går på upptäcktsfärd.
Du har säkert insett vid det här laget att jag älskar italiensk mat,
så hotellet har nått ut till den lokala producenten
som stod för det allra bästa på min frukosttallrik.
Jag har aldrig jagat tryffel. Jag vet inte hur man gör.
Jag har jagat vettiga glasögon.
Men jag skulle inte kalla mig själv för jägare.
Jag gillar inte att samla heller.
Buongiorno.
- Hej! - Buongiorno.
Federico.
- Federico. - Ägaren.
- Och jag heter Tania. Trevligt. - Trevligt att träffas.
Och vem har vi här?
- Vår tryffeljägare. - Herrejösses!
- Zara. - Zara, ska vi inleda jakten?
- Zara, kom igen. - Nu går vi.
Tania arbetar med Federico på hans olivodling och vingård,
som råkar ha bästa möjliga läge.
Det här är en viktig del av Toscana,
för i den där delen av skogen
är klimatet och marken rätt för tryffel.
Så jag antar att jag får behålla all tryffel jag hittar?
- Kanske det. - Vi kan diskutera det.
Då sätter vi igång.
Ser ut som ett förtryffligt ställe.
Jag har faktiskt ingen aning om hur tryffelrik mark ser ut.
Lyckligtvis gör Zara det.
Tydligen växer de mellan rötterna på de här träden.
Gör hunden obunden.
Såja.
Bra, Zara. Kom igen!
Tryffel!
Zara! Kom igen. Det är arbetstid nu.
Zara har 50 gånger fler luktreceptorer än en människa,
så hon kan till och med spåra tryffelns unika lukt under marken.
Hur vet man om hon är nåt på spåret?
Man ser det, för när hon hittar tryffel
blir hon alldeles till sig och börjar krafsa.
Zara.
Tror du hon hittat nåt?
Zara!
Tack!
Hon hittade en!
Nej.
- Gräv du bara. - Var är tryffeln, Zara?
- Wow! - Jösses Amalia!
Duktig flicka!
Lukta på tryffeln. Man kan känna doften av jorden.
Ja, det kan man säkert.
Vad säljer ni dem för?
- Det här är som guld. - Priset är runt 60 euro. Minst.
Inte illa pinkat för en 20 minuters promenad i skogen.
Det gick bra. Vi har en tryffel. Sluta ringa in! Vi har en tryffel.
Säg inget till Tania,
men jag kanske river den över lite rigatoni.
Men maten får vänta för tillfället.
Jag har fortfarande tid att utforska.
Så jag åker mot Sarteano...
...en 700 år gammal stad nedför backen från hotellet.
Det ljuva livet här handlar om att hitta sina människor.
En resa inåt landet är alltid ett äventyr,
så jag hoppas att den här utflykten blir spännande.
Invånarna tränar inför ett stort årligt evenemang:
saracenernas tornering.
Och Giancarla har ordnat backstagepass.
Bra!
- Det var som attan. - Det här är Stefania.
- Trevligt att träffas. - Trevligt.
Det här är träning inför saracenernas tornering.
Dessa trummor och fanor värmer upp publiken före huvudevenemanget:
ett tornerspel mellan Sarteanos fem traditionella distrikt,
som kallas "contrada".
Så varje contrada har sin egen flagga?
Ja. Varje contrada har två medeltida trumslagare och fanviftare.
Hur ofta tränar ni?
Många gånger om året. Hela året runt.
Okej.
Om du vill så kan vi visa hur man kastar en flagga.
Vem har inte drömt om att kasta upp flaggor?
Okej, så du följer efter mig åt det här hållet.
Jag gör så här.
Typ...
Och...
Det här kan bli mitt sista fankast. Det är inget man vill ha på gravstenen.
Du vet... Han fick en flagga i skallen.
- Sådär, och... - Kör.
Otroligt nog har denna konst anor från medeltiden,
då den var en del av militärparader.
En gång till.
Och här är jag ute och lär mig det.
- Så här? - Ja.
Eller ja, försöker lära mig det.
Tre. Och...
Inga applåder.
Men under nästa del av träningen...
...håller jag mig på tryggt avstånd.
Det är ett tornerspel.
Det blev en tornering under 1300-talet, mer eller mindre.
1300-talet? Okej...
Processionståget börjar nu, med trumslagarna och flaggkastarna.
Spelet påminner om en tid då riddare till häst drabbade samman,
men idag har motståndaren bytts ut mot en liten ring som mål.
Snacka om liten ring.
Den är väldigt liten, och lansen är 2,80 meter lång.
Alltså: lång lans, liten ring.
Det verkar omöjligt att klara av, då plötsligt...
Wow. Han är duktig.
Bravo.
Om jag hade hållit mig till mina gamla resvanor,
så hade jag inte sett Toscana på samma sätt.
Jag är alltid glad över att jag vågar mig ut
och försöker uppleva saker. Det är givande.
Och jag har märkt att jag utöver maten även älskar deras känsla av gemenskap.
Båda saker är lika viktiga för mig som för italienare.
Det finns hjärtlighet här.
Det finns en ljuvlig känsla av gemenskap.
Jag kände mig inte så mycket som en turist idag.
Jag kände mig som toskansk medborgare.
Det var kul att känna sig delaktig.
- Grazie. - Prego. Jag ska låta dig njuta av kaffet.
Gärna för mig.
Det är så här man vill börja dagen.
Italien kommer närmast mitt eget tempo av alla länder jag har varit till.
Det är min sista dag i Italien,
och Emiliano vill möta mig vid vingården – förhoppningsvis för att påbörja skörden.
Att åka dit och hjälpa dem lägga vindruvor i korgar låter roligt,
men det är naturen som bestämmer när saker är skördemogna.
Emiliano!
- Eugene! - Come stai?
- Matteo. Trevligt att träffas. - Hur känner ni varann?
Vi träffades för 22 år sen i grundskolan, så vi har vuxit upp som bröder.
Italien är en av världens största vinproducenter.
Enligt traditionen, när vindruvorna är mogna,
samlas hela byn för la vendemmia – vinskörden.
Runt den här tiden på året blir man uppringd av sin nonno, farfar.
"Vad gör du i helgen?" "Jag vet int..."
"Du följer med mig. Vi ska skörda vin."
- Det är kul. Du kommer gilla det. - Det låter bra.
- Ska vi dra? - Jajamän.
- Buongiorno. - Hej.
- Du heter? - Enea.
- Jag är bossen här. - Eugene.
- Trevligt att träffas. - Detsamma.
- Så vi kör mot vingården? - Japp.
Vi ska se vilket område som är klart att skördas.
Hur är vissa vinodlingar skördemogna medan andra inte är det?
För vi har fyra olika röda druvor, och alla mognar vid olika skeden.
Här har vi merlot.
Vi kollar den först.
Först smakar vi. Vad känner du för smaker?
Smakar vindruvor.
Okej. Smaken är fylligare.
Man känner det bak på tungan.
Det är en signal som säger att merlotområdet är moget.
Hur snabbt måste man skörda?
När druvorna är mogna måste vi börja nästan med en gång,
för om man väntar bara en dag till så blir det för sent.
- En dag till? - Väntar man en dag, så är det för sent.
Om man tar sovmorgon då?
- Då hinner man inte. - Nej.
- Oj! Jag vill inte vänta längre. - Nej.
Men du tar god tid på dig!
Du måste röra på dig.
Druvorna är redo!
Okej, då kör vi.
Emiliano, Matteo och jag har fått en egen rad att skörda.
- Jag ser den. Och den här. - Den är lättare.
Det blir bra.
Lätt som en plätt... hittills.
Vi har en liten här.
Den är klar.
Okej, nu börjar jag kunna det här.
Hur går det?
Jag tänkte faktiskt föreslå att ni borde anställa korta plockare.
- Bra poäng. - För det här tar ju kål på ryggen.
Titta här bara. Nu går jag vidare.
Om ni inte kan hänga med...
- De är för långsamma. - De är ju det.
Om det här var min vingård, så skulle de två ha rykt.
- Få sparken. - De gjorde det här som små.
Och man märker att de säkert bara larvade sig
när de var små, och de jobbar fortfarande likadant.
Ni är löjligt dåliga på det här.
Låter jag som er nonna?
Tråkigt nog gör jag väl det.
Det här är en del av vendemmia.
Att ha kul med människorna runt sig.
Med familj och vänner. Det är en del av det roliga.
- Det är så det borde vara. - Exakt.
Jag menar, det här...
Det är bara för vackert.
Hur många turister får en chans att göra det här?
Känner du samhörigheten med druvorna och jorden?
Jag känner ett starkare band till min kiropraktor just nu.
Hörni, kom hit.
- Bra. Tack, Matteo. - Så lite så.
- Bra kvalitet. - Ja, bra jobbat.
Vi kan använda det.
Nu lastar vi det på pickupen.
Våra druvor är på väg mot vingården, där de blandas in med resten av skörden,
mosas, fermenteras och sist och slutligen lagras på tunnor.
Det är en bra ursäkt för att komma tillbaka när vinet är klart.
Som om jag behöver en ursäkt.
I köket väntar vår lön för mödan – lunch.
Det här kommer att bli en välförtjänt brakfest.
Till detta blir det lite... otrolig italiensk mat.
Okej? Jag kallar det italiensk mat, de kallar det mat.
Och till min glädje kan jag säga att jag också bidrog till den.
Tryffeln ni ser? Jag grävde upp den ur marken.
Med hjälp av en gullig liten vovve.
Och vem är ungmön som kokade pastan?
Patrizia. Hon lagar mat åt oss varje dag, varje lunch.
- Emiliano, du kan det här. - Tack. Jag har en alldeles egen teknik.
Jobbade du också som kypare när du var liten?
Nej, men mamma lärde mig.
Jag visste att jag älskade Italien, men innan den här resan
kunde jag inte sätta fingret på varför.
Men nu förstår jag.
Titta bara. Det här är Italien för mig.
Det är ett sätt att leva.
Det handlar om gemenskap.
Det handlar om mat.
Det handlar om vin.
Men det handlar om mer än det.
Det handlar om att ta sig tid att uppskatta alla dessa saker.
Och det blir möjligt att uppskatta dem med ett långsammare tempo.
Patrizia, delizioso.
- För dig. - Salute.
Salute.
Det är la dolce vita för mig. Det är det ljuva livet.
Och det är så nära
mina egna prioriteringar i livet man kan komma.
Så arrivederci, Italien!
Mitt nästa stopp har mycket att leva upp till.
I nästa avsnitt...
Första gången i Grekland.
- Din villa. - Vad vackert.
Åh, vad smidigt.
Jag känner mig redan filosofisk.
Jag tror jag hittat ett nytt jobb.
En bläckfisk!
Nej tack.
Jag kan inte äta bläckfisk. Jag vet hur de ser ut.
Bravo, Eugene!
Undertexter: Borgir Ahlström