Кажуть, подорожі – це життя.
Можливо. Якщо цілий день в аеропорту не висмокче з тебе всі життєві соки.
Де ще вас попросять приїхати на дві години раніше...
щоб ви потім жахливо ризикували
на дві години запізнитися?
Та все ж я думаю, що торішні подорожі були для мене корисні.
Схоже, вони розширили мій кругозір.
Трохи.
Тому тепер я вирушаю туди, де мусить побувати
кожен порядний мандрівник.
У подорож по Європі.
А де ми взагалі?
Обʼїду весь континент...
з крайньої півночі до крайнього півдня.
Я зійду з битого шляху і знайду справжні приховані перлини...
Ти знімаєш?
...і дам волю новонародженому потягу до пригод.
Глянь на мене. Без рук.
Ось вони. А що це, ніс?
Навчатиму свої смакові рецептори...
Нереальна смакота.
Виноград готовий.
...і спробую жити як місцевий.
Вітаю в моєму селі.
Здуріти можна.
Я врятував тобі життя. Запамʼятай мене.
Я пакую всі тривоги у валізу...
Ось вони.
Ми не знаємо, на що здатне тіло в стані невимовного жаху.
З дитинства нічого подібного не робив.
...і я от-от вимовлю три слова,
яких ніколи не казав.
До зльоту готовий.
МАНДРУЄМО НЕОХОЧЕ З ЮДЖИНОМ ЛЕВІ
ЄВРОПА
Будьмо відверті.
Ви не попросите в мене туристичних порад, і вас можна зрозуміти.
Але якби попросили, я б сказав,
що ця країна світу – перша в списку моїх найулюбленіших.
ІТАЛІЯ
Моя любов до Італії розгорілася з іскри відвідин Рима й Венеції.
Тепер я повернувся, щоб зʼясувати, що в цій країні є такого,
що я ніяк не можу нею насититися.
В італійців є вираз «дольче віта», солодке життя.
Моє життя поки що досить непогане,
але кого з нас іноді не тягне на солоденьке?
Як вони досягають такого життя? У чому їхній секрет?
Надіюся, що Флоренція та решта Тоскани можуть таїти в собі відповідь.
- Я Сауро. - Юджин.
Дуже приємно. Сідайте.
Щиро дякую.
Це все, що я знаю італійською.
У Німеччині я пив зародки пшениці
і жував бульйон.
Тому тепер я готовий десь трохи порозкошувати.
А де ще шукати таке місце, як не в прекрасній Тоскані?
Почнемо з Флоренції, столиці регіону.
Колиски Відродження.
Сауро, звідси відкривається фантастичний краєвид.
Так, ідеальний.
Місто, напаковане мистецтвом, культурою та...
О, сміття.
- Здається, так. - Не зовсім те, що я уявляв.
Сміттєвози я і вдома можу побачити.
Є причина, чому їм потрібно багато сміттєвозів...
От лихо.
...багато туристів.
Флоренція приваблює 16 мільйонів туристів щороку.
Багато людей хоче побачити Флоренцію.
Ага.
Я цим не пишаюся.
Але якщо мандрівник з мене поганий, то турист – жахливий.
Тут забагато люду.
Та якщо я хочу як слід роздивитися Флоренцію...
Ого.
...то маю засвоїти вкрай важливу навичку –
стародавнє мистецтво відвідування памʼяток.
Ласкаво просимо в Італію, Юджине. Дуже приємно познайомитися.
- Бонджорно. - Бонджорно.
І я радий вас бачити.
Вітаємо в Італії та Флоренції.
Ходімо, я вам тут усе покажу.
Так, добре.
Мій гід Еміліано закоханий в історію,
культуру Італії та саму Флоренцію.
Усі італійці мають звʼязки з Флоренцією.
Сама наша мова походить з Флоренції.
Чесно кажучи, це невіддільна частка нас самих. Важко сформулювати словами.
- Видно, що ви італієць. - Так. Я знаю. Ми...
Це сильніше за вас.
Можете говорити, коли руки в кишенях?
Навряд.
Я б від цього онімів.
Жестикуляція – це частина культури.
Існує понад 250 офіційних італійських жестів.
Але я навчу вас одного базового.
Скажімо, ви... До вас підходить незнайомець,
- а ви не хочете спілкуватися. - Так.
Можна... Ви б сказали: «Що ви хочете?
Що вам треба?». Бачите, ось...
- Так. - Що ви хочете?
Так, що ви хочете?
- Що... Можна... - Що вам?
Зухвальство, розумієте?
Гей, що... Гей, що?
Можуть розцінити як агресію, якщо не знаєте, з ким говорите.
Я б не показував
- це незнайомцям... - Ні.
- Ніколи не знаєш. - Так.
Ніколи.
Попри те, що я зненацька почав звертати увагу на всі свої жести,
я готовий до екскурсії.
Перед вами – один з найгарніших соборів
в Італії. Санта-Марія-дель-Фйоре.
Я бачив його згори, коли ми ще тільки їхали сюди.
Але звідти не було видно, який він масивний.
Уявіть. Він може вмістити 30 тисяч людей.
Будівництво почалося 1296 року
і тривало 140 років...
- Від нього аж дух перехоплює. - Точно. Це щось надзвичайне.
...а на самісінькій верхівці – чудо ренесансної інженерної думки.
У ті часи важко було спорудити купол.
Неймовірно.
Шістнадцять років пішло на спорудження купола.
Ого.
Зведений з чотирьох мільйонів цеглин,
цей собор – найбільший у своєму роді на світі.
Можу лише уявити, як там всередині.
Хочете стати в чергу, щоб зайти в собор?
Ні. Я не люблю черг.
Просто не можу стояти. У нас не групова екскурсія.
Не хочу я цього...
Досить і стояти тут, дивитися на нього.
Тут я, а там – купол.
І все. Я побачив.
На щастя, зі мною гід, який без зайвої метушні
може провести мене до того, що справді варто подивитися...
- Ось він. - Так, неймовірний.
Таки неймовірний.
...наприклад, «Давид» Мікеланджело.
Він просто прекрасний.
- Це оригінал «Давида» чи... - Копія.
Точна копія «Давида».
- Копія. - Так, так.
Я уявляю ті черги в музеї,
- щоб побачити справжнього. - Отож.
Треба купити квиток,
- вистояти в черзі... - Всюди черги й черги.
А тут не треба стояти в черзі, і так бачиш.
Ну добре, нехай це копія, зате я зекономив трохи часу.
І побачив копію чогось всесвітньо відомого.
Завдяки біблійному сюжету «Давид» – зразкова ікона для євреїв.
Ну, може, не зовсім зразкова.
Єдине, що мене вразило, – це геніталії.
Схоже на необрізаний пеніс,
але Давид був єврей.
Доказ того, що Мікеланджело ніколи не зрізав кутів.
Бачите? Я вже зробився арткритиком.
А всього ж лише годину тут пробув.
Але для повноти досвіду
Еміліано наполягає, що мені потрібна власна версія мистецтва Відродження.
Це батьківщина художників, таких як Мікеланджело, да Вінчі,
тому ви повинні відчути цей смак.
- Карикатури. - Карикатура.
Так.
Це ритуал посвячення для всіх гостей міста.
Прошу.
Щось мені так страшно.
Усміхніться мені широко.
Сюди дивіться, містере.
Хочете – вірте, хочете – ні, а це і є моя широка усмішка.
Працюйте без поспіху.
Еміліано запевняє, що в карикатур шляхетна історія.
Навіть Леонардо да Вінчі малював карикатури.
- Да Вінчі малював карикатури? - Задля розваги.
Ну, я... І де він тепер?
Скажу чесно – вперше в житті я аж настільки не почуваюся Моною Лізою.
- Усе. - Ага.
- Раз, два... - Господи.
Показуйте.
Покаж...
Щасливий.
Треба частіше всміхатися.
Скажіть?
Я йду, буквально гарний, як намальований,
а Еміліано хоче показати ще одну, останню памʼятку.
Ласкаво просимо на Понте-Веккіо, найвідоміший міст світу.
Понте Веккіо – найстаріший і найбільш культовий міст Флоренції.
Ой-ой-ой.
Це справді щось.
- Приголомшливо. - Так.
Як жаль, що людей нема.
Зрозумійте правильно,
це прекрасне місто, що дихає мистецтвом та історією,
але хотілося б його подивитися не в такому гарячковому темпі.
Я думаю, келих вина буде як вишенька на торті.
- Залюбки. - Так.
Нам таке подобається.
- Боже. Яка краса. - Так.
Краса нелюдська.
- Дякую. - Прошу, сер.
Салю... Така річ. Коли бажаєте здоровʼя в Італії...
- Так. - ...ви мусите дивитися людям...
іншій людині в очі.
Не на келих.
Прямо в очі.
Ні.
Отак.
- Добре. - Правильно.
- Ух ти. Ням. - Добре вино.
Вам пощастило, бо нині
найкраща пора року для відвідин Італії, бо в нас пора винограду.
Хочете побачити, як збирають урожай тут, у Тоскані?
- Збір винограду. - Так.
Будемо там цим займатися?
Так, давайте.
- Я згоден. - Так.
За містом у вас будуть цілковито інші враження.
Там дуже спокійно.
Там ми відчуємо повільний темп життя.
До всього в повільному темпі я ставлюся прихильно.
- За Тоскану. - За Тоскану.
Самопочуття винятково чудове.
Я думаю, це чудово, поїхати...
поїхати в Тоскану і трохи сповільнитися.
Відхилитися від туристичного аспекту перебування в Італії,
почуватися так, наче ти майже... італієць.
Це добре.
Це... Ні.
Згадайте, це: «Що вам треба?».
- Що треба? - Так, точно, точно.
- Що вам треба? - Так.
Сауро приїхав.
До зустрічі за кілька днів.
- У Тоскані? - На виноробні.
- Ґраці. - Так, чао.
Їдемо в готель.
Отже, чао, Флоренціє.
Прогулянка по місту з Еміліано показала, як італійці пишаються
своєю історією та культурою.
Як він сказав, це невіддільна частка їхньої суті.
Але тепер я прямую на південь, у Долину Валь дʼОрча,
з її прегарними ландшафтами,
середньовічними замками, стародавніми селами
і приємною відсутністю натовпів.
Сільська місцевість в Італії незрівнянна.
І я вже відчуваю той повільніший темп життя, який обіцяв мені Еміліано.
Їдемо вгору.
Хто за нами?
Хтось хоче проїхати?
У нього щасливий день, га?
Очевидно, десь на вершині цього пагорба стоїть мій готель.
Треба тільки його знайти.
- Прибули. - Ого.
- Ґраці. Преґо. - Ґраці мілле.
Чудуюсь і, мабуть, здогадуюся,
що готель – десь у селі.
Чао, Юджине.
Бонджорно.
- Вітаю. Я Джанкарла. Як ви? - У мене все добре.
- Ви приїхали. - Приїхав.
Три з половиною тижні сюди добирався.
Джанкарла працює тут 12 років.
То що в мене перед очима? Це готель?
Це частина готелю.
Перед вами – поселення 12-го століття,
яке повернули до життя.
Це справжнє село. Тут є 11 жителів.
- Тут і досі живуть люди? - Так.
Виявляється, я не зміг знайти готель тому,
що село – це і є сам готель.
Колись давно тут мешкали селяни, які обробляли землю в долині.
Але нині готель переформатували,
органічно вписавши в ансамбль давніх споруд.
Хочу показати вам місце, з якого відкривається вся Валь дʼОрча.
Долина, в якій архітектура й ландшафт
багато століть співіснують у синергії та гармонії.
Ти знімаєш?
Ох і видовище.
Ласкаво просимо у ваш люкс.
Не пошарпаний.
Цей люкс називається Монте Четона.
Один з найбільших, які в нас є.
Подобається.
Тут дуже симпатично.
Чудова простота, в якій відчувається минуле.
Чудові балки. Дерево.
Увесь цей сільський антураж.
Краєвид у мене тут.
Бутик-готель у середньовічному селі на вершині пагорба.
Нічого подібного я ще в житті не бачив.
Такі місця надихають цього туриста мандрувати, ну, менш неохоче.
Почуваю щастя від того, що я тут.
Чудовий темп, чудова тиша.
Тут живеться зовсім по-іншому.
Усі твої чуття просто розслабляються.
Тобі просто хочеться видихнути.
Я йду снідати на площу біля старої сільської церкви.
Ніч минула прекрасно.
Я не чув ні звуку.
Усі вікна були відчинені, віяв легкий вітерець, я спав мов немовля.
Для вас омлет.
До нього подам літній трюфель.
Якщо хочуть притрусити мені омлет трюфелями, я не протестуватиму.
- Смачного. - Так.
Це вже відчувається як крок назустріч дольче віта.
Дуже смачно.
Мені сказали,
що тут, у Тоскані, збирають виноград на виноградниках.
І я запропонував свою допомогу, якщо вона потрібна.
Але поки я чекаю, коли Еміліано повідомить про готовність винограду,
у мене зʼявилося трохи вільного часу.
Хоч як би хотілося просто зависнути в цьому готелі,
і це було б дуже легко,
мене щось тягне в ту розкішну сільську місцевість.
Тому я трохи подосліджую.
Ви вже напевно здогадалися, що я обожнюю італійську кухню,
тому готель сконтактував мене з місцевим виробником,
відповідальним за найсмачніше, що було в моєму сніданку.
Ніколи не полював на трюфелі. Гадки не маю, про що це.
Я полював на стильні окуляри,
але до категорії мисливців себе не зараховую.
І збирати нічого не люблю.
Бонджорно.
- Вітаю. - Бонджорно.
Федеріко.
- Федеріко. - Власник.
- А я Таня. Дуже приємно. - Таня. І мені приємно.
А це що за малюк?
- Мисливець на трюфелі. - Та ви що.
Зара.
- Зара, ідемо на полювання? - Так.
- Так? - За мною.
Ходімо.
Таня працює з Федеріко на його оливковій фермі й винограднику,
які волею випадку розташовані в першокласній місцевості.
Ми в дуже важливому районі Тоскани,
бо в цій частині лісу
відповідний клімат і відповідний ґрунт, тому тут можна знайти трюфелі.
Усі трюфелі, які знайду, я, мабуть, забираю собі.
- Можливо. - Обговоримо.
Ну, веди нас.
Схоже на країну трюфелів.
Взагалі-то я гадки не маю, яка вона, країна трюфелів.
На щастя, Зара знає.
Виявляється, вони ростуть між корінням оцих дерев.
Відпускаємо звіра?
Ну все.
Шукай, Заро. Біжи.
Трюфель.
Заро. Сонечко, шукай. У тебе завдання.
У Зари в 50 разів більше нюхових рецепторів, ніж у людини.
Тому вона вистежує унікальний запах трюфелів навіть нижче рівня землі.
А як знати, що вона натрапила на слід?
Розумієте, коли вона знайде трюфель,
вона дуже хвилюється і починає рити землю.
Зара.
Думаєте, щось знайшла?
Зара!
- Дякую. - Давайте.
Знайшла трюфель!
Ні.
- Копай. Що в нас тут? - Зара, де трюфель?
- Ух ти! - Є? Молодець!
Розумниця!
Понюхайте цей трюфель. Можете відчути запах землі.
- Я... Ну, так. - Так.
А за скільки можна продати трюфель?
- Це як золото. - Ціна приблизно 60 євро. Мінімум.
Непоганий прибуток від 20-хвилинної прогулянки в лісі.
Ми молодці. Знайшли трюфель.
Більше ніяких дзвінків. У нас є трюфель.
Не кажіть Тані,
але я його натру собі на якусь пасту ріґатоні.
Але їжа мусить зачекати...
бо в мене ще є час на дослідження.
Я вирушаю в Сартеано,
містечко з 700-річною історією, що стоїть на пагорбі під моїм готелем.
Кажуть, що солодке життя тут – це знайти свою спільноту.
Поїздка в село – це завжди трохи пригода,
тому я надіюся, що ця маленька прогулянка принесе радість.
Місцеві тренуються перед важливим щорічним заходом –
Турніром сарацинів.
А Джанкарла дістала мені перепустку за лаштунки.
Чудово! Клас.
- Треба ж таке. - Це Стефанія.
- Знайомтеся. - Стефанія.
- Вітаю. Дуже приємно. - І мені приємно.
Це тренування, на якому наші люди готуються до лицарського турніру.
Барабани й прапори – це розминка перед головною подією:
лицарським змаганням
між пʼятьма традиційними районами Сартеано,
які називаються «контрада».
У кожної контради свій прапор?
Так. У кожній – двоє середньовічних барабанщиків, двоє прапороносців.
Скільки у вас буває тренувань?
- Багато разів за рік. - Он як?
Тренуємося цілий рік.
- Добре. Чудово. - Так.
Якщо хочете, наші вам покажуть, як кидати прапор.
Хто не мріяв жбурнути прапор?
Давайте.
- Отже... - Так.
Повторюйте за мною.
Я роблю так.
Типу...
І...
Це могло бути моє останнє кидання прапора.
Нікому не потрібен такий напис на надгробку.
«Загинув від удару прапором об череп».
- Отак, і... - Руш.
Неймовірно, але історія цього вміння сягає середніх віків,
коли таке робили на військових парадах.
Ще раз.
І ось я навчаюся таке робити.
- Що, так? - Так.
Ну, через раз.
Три, і...
Ура!
Прошу, сідайте.
Але наступну частину тренування...
я краще проведу в безпеці, на лаві запасних.
Це середньовічне змагання.
Турніром воно стало у 14-му столітті, плюс-мінус.
- Чотирнадцяте? - Так.
Ясно.
Зараз рушить урочиста процесія,
з барабанщиками й прапороносцями.
Цей турнір – відгомін тих часів,
коли лицарі верхи на конях сходилися в бою.
Але сьогодні замість супротивника – крихітне кільце-мішень.
Таке маленьке кільце.
Дуже маленьке, а спис – два метри 80 сантиметрів.
Отже, довгий спис, маленьке кільце.
Завдання наче неможливе, аж доки...
- Ого. Він профі. - Так.
Браво.
Якби я дотримувався старого методу подорожувати,
то не побачив би Тоскану в такому світлі.
Зрештою я завжди радію, що наважився
спробувати щось нове.
Це дає втіху.
І я зʼясував, що, не менше ніж кухню,
я люблю чуття спільноти.
І те, і те важливе для мене так само, як для італійців.
У цьому є якась теплота.
Приємне, сімейне, общинне почуття.
Сьогодні в мене було враження, що я не зовсім турист.
Я почувався жителем Тоскани.
Було приємно відчувати, що тебе прийняли до гурту.
Ґраці.
Преґо. Залишаю вас смакувати капучино.
Дякую, я не проти.
Ось як треба починати день.
Італія суголосна моєму власному темпу життя,
як і будь-яка інша країна, в якій я побував.
Сьогодні мій останній день в Італії,
і Еміліано попросив мене зустрітися з ним на винограднику.
Надіюся, щоб почати збір врожаю.
Я думаю поїхати допомагати,
збирати виноград, класти його в кошики – це цікаве заняття.
Але природа диктує час, коли пора збирати врожай.
Еміліано!
- Привіт, Юджине! - Коме стай.
- Маттео. Дуже приємно. - Маттео.
Як ви один одного знаєте?
Ми познайомилися 22 роки тому в початковій школі
і росли разом як брати.
Клас.
Італія – один з найбільших виробників вина у світі,
і за традицією, коли достигає виноград,
уся громада збирається на «ла вендеммія», збирання винограду.
Десь у цю пору року вам дзвонить ваш нонно,
тобто ваш дід.
«Що робиш у вихідні?» – «Не знаю».
«Підеш зі мною. Збирати виноград».
- Вам сподобається. - Добре.
- Це класно. - Чудово.
- Їдете? - Вперед.
Вперед.
- Бонджорно. - Привіт.
- Як тебе звати? - Енеа.
- Я менеджер. - Юджин.
- Дуже приємно. - Мені теж.
- Їдемо на виноградник? - Ага.
Побачимо, яка ділянка більше годиться для збирання врожаю.
А чому деякі виноградники готові до збирання, а інші – ні?
Бо у нас – чотири сорти червоного винограду,
і в кожного – своя пора достигання.
Це ділянка мерло.
Спочатку скуштуємо цей.
Куштуємо. Що відчуваєте?
На смак як виноград.
Добре. Смак повніший.
Більше відчувається задньою частиною язика.
Це ознака того, що ділянка мерло готова.
І як швидко треба його зібрати?
Коли виноград уже достиг, треба починати майже негайно,
бо якщо перетримати хоч на один день,
буде запізно.
- На один день? - Ага.
Якщо перетримати один день, буде пізно.
А якщо проспали? Ну, проспали.
- Не встали вчасно? - Не можна.
Ти ба.
- Я вже не хочу чекати. - Ні. Немає...
А ви не поспішаєте.
Треба бігти.
Виноград готовий.
Усе. До роботи.
Нам з Еміліано й Маттео виділили окремий ряд.
- Бачу. І цей бачу. - Цей легший.
Так, добре.
Раз плюнути. Поки що.
І тут є маленьке.
- Зрізали. - Добре.
Я починаю набивати руку.
Як там справи?
Я б вам порадив наймати людей невисокого зросту.
Слушно.
Бо так же і хребет зламати недовго.
Ви подивіться. Я вже просуваюся жвавіше.
Хлопці, якщо ви за мною не встигаєте...
- Вони тюхтії. - Так, неповороткі.
Якби це був мій виноградник, вони б вилетіли.
Звільнили б їх.
Вони збирали в дитинстві.
Так.
Воно ж і видно, що, мабуть, просто байдикували собі
у дитинстві, бо тепер так само працюють.
Хлопці, ви дуже погано справляєтеся.
Я говорю як ваша нонна?
Бо це сумний життєвий факт. Я такий.
Це також частина «ла вендеммія».
Радіти спілкуванню з людьми, які навколо.
З родичами, з друзями.
У цьому теж є своя краса.
- Ну, так і має бути. - Точно.
- Взагалі це... - Так.
...приголомшливо красиво, правда ж?
Скільком туристам випадає така нагода?
Відчуваєте звʼязок з виноградом, з землею?
Я зараз більше відчуваю звʼязок зі своїм мануальним терапевтом.
Юджине, хлопці. Йдіть сюди.
- Ходімо. - Добре. Дякую, Маттео.
Будь ласка.
- Якість хороша. Добра. - Чудова робота.
Ми його використаємо.
Тепер вантажимо в кузов пікапа.
Наш виноград поспішає на виноробню,
де його додадуть до решти врожаю,
розчавлять, потім буде бродіння, і зрештою – витримка в бочках.
Чудова причина повернутися по пляшку, коли вино буде готове.
Наче мені потрібна причина.
На кухні нас чекає винагорода за сумлінну працю – обід.
Це буде цілий бенкет. Але заслужений.
Де подаватимуть неймовірні італійські страви.
Ну добре.
Це для мене італійські страви. Для них – просто їжа.
Залюбки відзначу, що і я зробив свій скромний внесок.
Ух ти.
Краса.
Тут ті трюфелі, які я викопав з землі.
За допомогою гарненького песика.
А хто ця юна леді, яка готувала пасту?
Патриція. Вона тут готує для нас щодня...
- Щодня? - ...обід. Так.
Еміліано, ти дуже вправно набираєш пасту.
- Дуже вправно. - Дякую. У мене свій метод.
Ти в дитинстві ще й офіціантом підпрацьовував?
Та ні. Це мене мама навчила.
Ясно.
Я знав, що люблю Італію, але до цієї подорожі
не міг точно сформулювати, чому.
Але тепер я розумію.
Подивіться. Для мене в цьому – вся Італія.
Це спосіб життя.
Це спільнота.
Їжа.
Вино.
Але не тільки це.
Це ще й неспішно насолоджуватися цим усім.
А насолоду уможливлює повільніший темп життя.
Патриціє, делісіосо.
- За вас. - Салюте.
Салюте.
Оце для мене і є дольче віта. Оце і є солодке життя.
І воно настільки близьке
до моїх власних пріоритетів у житті, наскільки це можливо.
Тож аріведерчі, Італіє.
Моїй наступній зупинці буде складно з тобою конкурувати.
У наступному випуску...
Вперше в Греції...
Це ваша вілла.
Яка краса.
Ого, як гойдає.
А настрій у мене вже філософський.
Я знайшов собі новий фах.
Браво!
Восьминіг!
Так, ні.
Я не їстиму восьминога. Я знаю, які вони.
Браво, Юджине!
Переклад субтитрів: Олена Любенко