Azt mondják, az utazás maga az élet.
Meglehet, már ha egyetlen nap a reptéren el nem veszi az életkedvét az embernek.
Hiszen hova máshová kell két órával előbb odaérni,
csak hogy vészesen közel járjunk
egy kétórás késéshez?
Ezzel együtt a tavalyi utazásaim alighanem jót tettek nekem.
Távlatokat nyitottak a szemléletmódomban.
Valamelyest.
Így hát nekiveselkedem annak, ami nyilván minden valamirevaló utazónak kötelező.
Bejárom Európát.
Na jó. Hol is vagyunk pontosan?
Európaira veszem a figurát...
méghozzá tetőtől talpig.
A járt utat elhagyva igazi eldugott kincseket fedezek fel...
Ezt veszitek?
...és bimbózó kalandorlelkületemet is szabadjára engedem.
Idenézzenek! Nem is fogom.
Itt vannak. Mi is ez, a hajóorrnál?
Kiművelem az ízlelőbimbóimat...
Nahát, ez de finom volt.
A szőlő készen áll.
...és igyekszem úgy élni, ahogy a helyiek.
Isten hozta a falumban.
Hát ez őrület!
Megmentettem az életed. El ne felejts.
Minden aggályomat a poggyászomba csomagolva...
Itt jönnek. Itt jönnek.
Nem tudni, rémületében mire képes az emberi test.
Szerintem gyerekkorom óta nem műveltem ilyesmit.
...három olyan szót készülök kiejteni,
amit még soha nem mondtam.
Útra készen állok.
EUGENE LEVY, A KEDVETLEN UTAZÓ
EURÓPA
Folytatódik az európai odüsszeiám.
Ahol most járok, annak az országnak köszönheti a világ a filozófiát,
a demokráciát, az olimpiát és az olajbogyót.
Csupa fontos dolgot.
De csak az egyik elengedhetetlen a jó martinihez.
GÖRÖGORSZÁG
Nos, ha Amerika az izgága tini a világ nagy családjában,
akkor Görögország a bölcs, öreg nagypapa.
Bár egy olyan nagyapa, aki előszeretettel bóbiskol a délutáni napsütésben.
Itt vagyok Mílosz káprázatos szigetén, melynek csupán 5000 lakosa van,
és azon töprengek, vajon ha megismerem a parányi sziget életét,
az segít-e jobban megérteni a nagyobb összefüggéseket.
Vicces, alig értem ide, és máris filozofikus hangulatba kerültem.
Átutaztam a Földközi-tengeren Olaszországból Görögországba,
Toszkána zöld lankáit valami markánsan meredekebbre cseréltem.
Elképesztő, de Görögországnak 6000 szigete van, nagyjából.
És a világ egyik legnaposabb helye,
évi nagyjából 300 napsütéses nappal.
És itt, az Égei-tengernél
a nap tényleg verőfényesen süt erre a gyönyörű kikötőre.
Úgyhogy megyek is a hotelembe egy kis árnyékért.
- Helló, Mr. Levy. - Üdv!
- Isten hozta Míloszon. - Kérem, hívjon Eugene-nek.
- Az én nevem Andreas. - Andreas.
A sofőrje. Elviszem a szállására.
- Köszönöm. - Kérem.
Most jár itt először?
Először vagyok Görögországban. De milyen káprázatos egy hely!
Az én fejemben Görögország
csupa királykék ég és vakítóan fehér épület.
Ahogy a Mamma Miában láttuk.
Sokat hallottam az ország szépségéről.
Sajnos ezekről a magas szirtekről nem hallottam.
Ne menjen a szélre, Andreas.
- Nem megyek. - Maradjon a biztos oldalon.
Tapadjon a falhoz, ahogy mondják.
- Tapadjon a falhoz. - Jó.
Ilyen utak nincsenek Torontóban.
Ízig-vérig városiként tudatosan választottam Míloszt,
ezt a kisebb és hagyományosabb szigetet.
És szeretném kideríteni, mit jelent az itteni élet.
Ó, igen. Ez jó.
Mielőtt belekóstolok a helyiek életébe,
kényeztetem magam az ötcsillagos Milos Cove hotelben.
És mivel ez az én műsorom,
nem fognak meglepődni, ha azt mondom, ez jó kis hely kiindulópontnak.
És az éjszakánkénti bő 400 dolláros árral
köszönőviszonyban sincs a halászkunyhókkal, amikről a sziget híres.
Helló, Mr. Levy. Hogy s mint? Köszöntöm a Milos Cove-ban.
Isten hozta Míloszon.
Yannis és a fia, Andreas eredetileg athéniak,
de beleszerettek a szigetbe, és az volt az őrült álmuk, hogy hotelt építenek itt.
Ez gyönyörű.
Ez itt a kedvenc sarkunk.
Imádom.
Itt volt a strand, amikor itt nyaraltunk, mikor gyerek voltam.
És a családdal jártunk ide, mind együtt. És itt töltöttük a nyarat.
Ez a hely az apa-fiú duó szerelemprojektje volt,
és hét évet töltöttek azzal, hogy életre keltsék az elképzelésüket.
Hogy megy a közös munka?
Jól megy? Simán, zökkenőmentesen?
Persze. Én élvezem, többnyire.
Aha. Oké.
Vannak zökkenők?
- Igen. - Oké, vannak viták.
Bármi is van, tudja, ő az apám, én meg a fia vagyok.
Nekünk a hotel egy nagy család.
Úgy értem, úgy érezzük, hogy a vendégek, és azok, akik velünk dolgoznak,
mind a családunk részei.
Ez egy nagy család.
Hát én aztán tudok egy s mást a családdal közös munkáról,
úgyhogy minden elismerésem azért, amit itt elértek.
Ez itt az ön villája.
Kérem, jöjjön be.
Ez lesz az otthona a következő néhány napra.
- Nahát. Yannis, ez tetszik. - Tetszik?
- Tetszik. - Örömmel hallom.
Tudja, itt megvan mindene.
Itt lehet privát séfje,
kaphat gyógyfürdőkúrát.
Tehát ez olyan hely, hogy ki se kell mozdulnia.
Itt maradhat örökre.
És milyen az élet ezen a szigeten?
Itt mindenki ismer mindenkit.
Úgyhogy ha meg akar őrizni egy titkot,
tudja, ami Míloszon történik, az nem marad Míloszon.
Na, Eugene, hagyom, hogy élvezze a villáját és a szigetet.
Yannis, köszönöm.
Nekem nem kell kétszer mondani.
Mert én pont ilyennek képzelem a mennyországot.
- Igen. Üdv. - Helló, Mr. Levy.
Yanni, a hotel főszakácsa
ugrott be egy kis csemegével.
Egy kis apróság tőlem és a csapatomtól.
Ez helyben fogott polip, és a házilag sütött kenyerünk, bruschetta.
Helyben fogott polip?
Pedig olyan jól ment minden.
Mindig megtalálható a görög vizekben,
főleg ennél a szigetnél, ahol van.
Nézzék, a „soha” nagy szó. És őszintén tudom használni.
Mert szerintem soha nem fogok polipot enni.
Egyszerűen... nem megy.
Tudom, hogy hogy néz ki, értik?
Nem fog megtörténni.
Ha bárhol fel akarod mérni a terepet,
csak látogass le a helyi kocsmába.
Úgyhogy találkozom Yannisszal egy italra.
- Helló. Üdvözlöm. Hogy van? - Megtaláltam.
Igen, kérem, foglaljon helyet.
A Phatses az egyik a szigeten lévő néhány taverna közül.
Ha vége a munkanapnak, a szigetlakók közül sokan jönnek ide lazítani.
Hát, ezen a helyen szórakozunk.
Hallgatjuk a zenét, iszunk, és jól érezzük magunkat.
- Látom, beelőzött. - Igen. Ittam egy stampóval.
Szeretne egy ouzót?
Az ouzo a hagyományos...
- Egy ouzo? - ...görög szeszes ital.
- Iszik egyet? Oké. - Rajta. Jöjjön az ouzo.
Mit fúj a szél, nem igaz?
- Igen. - És nem Bob Dylanre célzok.
- Ez egy szeles sziget. - Igen.
Igazából a szél itt, mondjuk, tíz napot fúj egy évben.
Az év többi része csendesebb.
- Helló. Parancsoljanak. - Igen. Üdv.
Egy kis ouzo.
- Köszönöm. - Ouzo.
- Mind együtt. - Persze.
- Igen. - Csirió.
- Így, ni. Csirió. - Csirió.
Ouzóra!
- Mamma! - Finom?
Igazából finom.
Olyan, mint a pastis, amit Franciaországban kóstoltam, de más.
És mikor azt mondom, más, úgy értem, erősebb.
Máris érzem a laza vájbot itt.
Itt nincs olyan ember, aki ne mosolyogna.
A varázsszó görögül a kefi.
Nem igazán tudom lefordítani.
Az életörömöt jelenti.
- Hogy felejtsük el a gondjainkat. - Aha.
Akármi van,
változtass az érzéseiden, és légy boldog.
Tudja, vannak emberek, akik tele vannak gondokkal.
De mikor idejönnek,
mikor eljönnek a zenés tavernába, mindent elfelednek.
Muszáj kiengedni a gőzt.
Értem, hogy az ouzo hogy segít elérni a kefi állapotot,
de ha ez kudarcot vall, még mindig ott a B terv.
Törjünk össze pár tányért?
Így!
Ez az!
- Nahát! - Rajta!
Eugene. Ez az. Bravó.
Azt mondják, a tányértörés hagyománya az ókori Görögországban indult,
hogy elűzzék a gonosz szellemeket és örömet hozzanak.
Két kupica ouzo, és adjatok valami más eldobnivalót is.
Majdnem eldobtam Yannist.
Nos, a kefi a józan ész filozófiája.
Összegyűlni barátokkal, ellazulni, kiengedni,
és átadni az örömöt, átadni a szeretetet.
Bulis este volt. Úrrá lett rajtam a görög spiritusz.
Hála az esti ouzónak, úgy aludtam, mint a bunda.
Készen állok rá, hogy kiderítsem, tudok-e szigetlakóként élni,
úgyhogy bemegyek a városba.
A hegytetőre épített Plaka Mílosz fővárosa,
és körülbelül 800 ember otthona.
Elenivel találkozom, aki a szakértője mindennek, ami görög,
hogy körbekalauzoljon ezen a szép kis helyen...
hogyha megtalálom.
Őszintén szólva kissé kockázatos, mert itt minden kis sikátorokból áll.
Bárcsak konkrétabb lett volna.
Remélem, jó irányba megyek.
Kicsit mintha a véletlenre bíznám.
- Eugene. - Eleni.
Hurrá! Ügyes. Megtalált.
Micsoda hely a megtalálásra!
És amint befordult a sarkon, a szél kicsit alábbhagyott.
Hát, én szoktam ilyet.
Eleni Görögországban nőtt fel, az apja görög, az anyja angol,
ami magyarázza, miért beszéli jobban a királyi angolt, mint jómagam.
Mindenki azt hiszi, hogy a fehér és a kék Görögország színei,
igen, a görög zászló miatt.
De, tudja, 1938-ban volt egy kolerajárvány
itt, a görög szigeteken.
Az akkori diktátor, egy Ioannis Metaxas nevű ember
elrendelte, hogy mindenki fesse le a házát,
mert a festés lényegében mésszel történt.
- És a mész hatásosan fertőtlenít. - Fertőtlenít.
Át kell írni a sztorit a szórólapokhoz. Oké?
Nem lehet jól eladni így...
- Így... Így nem olyan jól. - ...a görög színeket, igaz?
Nem, tudom.
És ironikus, de a kék csak azért ilyen domináns,
mert igazából az volt a legolcsóbb szín.
- Itt is át kell... - Írni a sztorit.
- Más történet kell.
Ez most egy békés, gyönyörű hely,
de sokszázadnyi viszontagság után lett ilyen.
Nem láttam még ilyen kanyargós utcákat,
- mint ebben a kisvárosban. - Ennek jó oka van.
Szándékosan csinálták ilyen zegzugosra az utcákat,
szinte útvesztőszerűre.
Azt akarták, hogy könnyen eltévedjenek azok, akik nem ismerősek erre.
Kitalálja, miért?
Nem tudom, mi értelme lehet, de folytassa.
Mílosznak már a kezdetekkor meggyűlt a baja a kalózokkal.
És ez az oka, hogy így építették.
Az volt az ötlet, hogy eltévednek, így a szigetlakóknak lesz idejük
kitalálni, hogy intézik el őket, vagy elszökni.
Oké, kalózok. Na, ez a beszéd.
És Görögország sajátos módot talált arra,
hogy hárítsa el a jólétét fenyegető veszélyeket.
Mint például a gonosz szem.
Mert a tányértörés nem mindig elég, hogy megvédjen.
Még sosem hallott a gonosz szemről?
Hát, hallottam a kifejezést... És ott van, a kalapon.
És ott van a kalapon, látja az ékszereken.
Nagyjából mindenhol, ahol jár.
Az az ötlet, hogy ha valaki irigy magára,
ha féltékeny magára, akkor gonosz szemmel néz magára.
És ha nem visel egy ilyet, akkor tényleg nagyon megbetegszik.
El nem múló fejfájása lesz.
Fáradt lesz, és levert.
Nem mindenki hord gonosz szemet, úgyhogy ha bókol nekik,
vagy tudja, hogy minden nagyon jól megy nekik,
és meg akarja védeni őket mások gonosz tekintetétől...
- Igen. - ...le kell köpnie őket.
- És nem viccelek. - Le kell köpni őket?
Köpnie kell. Tehát ha dicsérni szeretném magát,
hogy: „Eugene, nagyon tetszik az ing, amit ma hord.
Elragadó.” Utána ezt kéne csinálnom...
...háromszor, a Szentháromság miatt.
Ha dicsérni akarná a boltot, mondván, hogy: „Itt minden gyönyörű”...
Nem köpném le a hölgyet.
- Biztos hálás lenne. - Miért köpném le?
- Hálás lennék. - Tessék.
Ez jó.
Nagyon-nagyon-nagyon bájos boltja van...
- Most pedig jöjjön a... - ...itt.
- Ez az. Bravó. - Kitűnő.
Jól van. Tom, nagyon jó operatőr vagy.
Ne vedd rossz néven.
Eleni fantasztikus.
És mindent tud erről a szigetről.
Mindent tud erről a városról.
Tudok annyit a hazámról, amennyit ő Görögországról?
Nem.
Magamévá teszem a sziget „bármit megtehetsz” attitűdjét.
Bár nálam ez valószínűleg inkább „bármit megpróbálhatsz”.
És most meg fogok próbálni valamit, ami a szigeti lét szíve-lelke.
Yanni séf elvisz engem a hotel friss halának beszerzési forrásához.
De ő nem látta a skóciai teljesítményemet.
Maga Míloszról származik?
Nem.
Igazából északról... Görögország északi részéről.
Egy barátom állást ajánlott a szigeten,
és beleszerettem a szigetbe.
Ez gyönyörű. Fantasztikus.
Nagyon tetszik, hogy az emberek itt nem sietnek, nem stresszelik magukat semmin.
Csak hagyják, hogy az élet kialakuljon, ahogy jön.
Nem hiszem, hogy én...
túl jól teljesítenék egy kis közösségben élve,
hacsak nem egy remek golfpálya mellett lenne.
Akkor...
Az változtatna a hozzáállásomon.
Hát, úgy látom, nincs golfpálya a szigeten,
úgyhogy kell egy új hobbi, ami passzol az itteni élethez.
A halászat évezredek óta létfontosságú a szigeteken,
és a hajók kábé 95%-a az egyszerű halászoké.
Így hát találkozunk Andreas kapitánnyal.
Míloszon született és nevelkedett, és a halászat náluk régi családi hagyomány.
Mondhatni, halomány.
Látom, Andreas halászfelszerelést hord, igaz?
Kell nekünk is?
- Mi jók vagyunk? - Felvehet egyet, igen.
Felveheti, hogy védje magát.
- Így jó? - Perfekt.
- Nahát! - Pont passzol.
Akár egy kiköpött halász.
Hát, olyan, mint egy kiköpött valami.
Bár én nem születtem halászcsaládba, mint a kapitányunk,
kezdem látni a nyílt tengeri élet vonzását.
Nahát, mikor a nap süt, a víz annyira kék lesz.
Pazar. A színek, minden.
Gyerekként sosem jártam horgászni.
Apám nem horgászott. Senki sem horgászik.
Ha az ember vízre száll, hogy egy hálóval halat fogjon, azt itt érdemes.
Azt mondja, megérkeztünk.
Ott van a bójánk.
Andreas előző éjjel kivetette a hálóit,
amíg én ouzót ittam és tányérokat törtem.
Mindent, amit tud, az apjától tanult.
Elég korán kezdte, amikor úgy tízéves volt.
Az apja fiatal korában a nagyapjától tanulta a halászást.
Tehát a családban halászok hosszú sora követte egymást.
Andreas, akarja, hogy a fia is halász legyen?
Határozottan nem.
Kevesebb hal van az Égei-tengerben, mint régen.
Tehát ez a munka nehezebb és kevésbé kifizetődő, mint volt.
- Polip. - Egy polip.
Egy polip! Hűha!
Szerencsés napja van, mi?
Igen, és nincs vége.
- A mindenit! - Ez egy kis példány.
- Aha, nem. - Akarja... Nem?
Nem.
- Gond van? - Nem.
- Ott jó lesz. - De megy vissza a tengerbe.
- Igen. - Nem visszük el.
- Menjen vissza. - Elég kicsi.
- Oké. - Így, ni. Pá!
Pá!
Hű, ezt nem felejti el.
És én sem. Szerintem gonosz szemmel nézett rám.
- Megpróbálja? - Én húzzam be?
- Lássuk. - Csak támassza ki magát.
- Aztán lassan, lassan, jön. - O-ó.
Így. Ügyes.
Aha.
- O-ó. - Papagájhal.
- Papagájhal, pontosan.
Papagájhal. Nagy.
- Egy nagy papagájhal. - Papagájhal.
Ez egy hím papagájhal. Ez a mai ebédünk. Megvan.
Kicsit könnyebb zsákmány, mint a polip,
a papagájhal szintén népszerű fogás a szigeteken.
Sajnállak téged. De tényleg.
Nézze... Azt mondja: „Segíts!”
„Tudnál rajtam segíteni?” Hát, talán tudok.
- Ezt dobjuk vissza. - Vissza akarja dobni?
Lehet... Nem.
Próbálja meg.
- Nem gond. - Próbáljuk meg.
Na jó. Rajta.
- Tessék. Csak... - Na, gyere, kispajtás. Ezt nézd.
- Dobja vissza. - Megmentettem az életed.
El ne felejts, oké?
Nézd meg pár filmemet.
Úgy, ni!
Akkor azt hiszem, elvégeztem a munkám.
Megtettem, amit tudtam, hogy segítsek.
Nem hiszem, hogy úgy élték itt túl az emberek évezredeken át,
hogy visszadobálták a halat a tengerbe.
A halászat itt a szigeteken már nem az, ami volt,
tudják, 100-200 évvel ezelőtt.
Ez az egyik oka, hogy Andreas nem akarta, hogy a fia ezt a szakmát válassza.
Azt hiszem, joggal mondható,
hogy a szigeti élet ezen aspektusa nem nekem való,
így belementem, hogy elmenjünk Yannival sörözni, de csak a szárazföldön.
Mandrakia a sziget egyik legfestőibb halászfaluja,
szirmata nevű csónakházakkal, melyekben hagyományosan a halászok
tartják és karbantartják becses hajóikat.
- Yamas. - Pontosan.
A családja ebben a szakmában dolgozott?
A vendéglátásban?
A családomnak régen volt egy tavernája, még amikor kábé négyéves voltam.
A felcseperedésem első éveit a konyhában töltöttem,
a tavernában, az asztalok körül, a vendégekkel.
Igen?
És gondolom, ez vezetett oda, ami most van, hogy séf vagyok.
És az apja mit gondol, arról, amit most csinál?
Szerintem nagyon örül, hogy a szakmában vagyok.
És a maga családja? Maga...
- ...a családi bizniszben van, mondhatjuk? - Nem.
Amikor én felnőttem, a szülővárosomban
igazából senki nem ment színésznek.
Az apámnak, tudja, ott kellett hagynia az iskolát, elég...
korán, amikor még tinédzser volt,
és dolgoznia kellett, hogy segítse, tudja...
- Segítse a családot. - ...segítse a családot.
Úgyhogy minden arról szólt, hogy rendesen tanuljunk.
Erre mit csinálok? Nem vettem túl komolyan az oktatás dolgot.
Én voltam, tudja... én voltam a nagy kudarc a családban.
- Emlékszik a halász mondására? - Nem akarja, hogy a fia...
- Pontosan. - ...halász legyen.
És, tudja, én nem hiszem, hogy a szüleim akarták, hogy színész legyek.
Milyen érzés, hogy a gyerekei is a szakmában vannak?
Nem volt egy könnyű dolog elfogadni, mert
- ez az egyik legkeményebb szakma... - Aha.
...megélhetésileg.
De mindketten elboldogulnak, tudja?
- Én büszke vagyok rájuk. - Erre igyunk.
Jó.
Egy újabb helyrerázó éjszaka után, gondolom, hála Hüpnosznak,
az alvás görög istenének, kész vagyok tovább képezni magam a szigetből.
Meghívtak egy szentnapi fesztiválra,
egy vallásos ünnepre, ami itt a családi élet szerves része.
De nem mehetek üres kézzel.
Elmegyünk hát egy szigetre, amiről Yanni tegnap este mesélt.
Ez egy olyan sziget, ahol elvileg kitűnő a kecskesajt,
mert rengeteg a kecske.
Arra gondoltam, esetleg viszek egy kis sajtot a fesztiválra, vagy tán
viszek egy kecskét.
Nem hinném, hogy a görögöm elég jó egy helyi komp előkerítéséhez,
úgyhogy szerencsére itt van Eleni, hogy elkísérjen.
Eleni!
Újabb kalandnak vágunk neki.
Ez tökéletes nap egy kis szigetjárásra.
- Mit szól? - Csináljuk.
- Ez a komp? - Nem, ennél kicsit
nagyobb hajóval megyünk.
A görög szigetjárás az 1960-as években indult be, amikor a milliomosokat,
hippiket és hátizsákosokat vonzani kezdték a szigetek hedonista gyönyörei.
A kompok nem járnak, ha túl nagy a szél.
De ma biztonságos az utazás. Legalábbis bízom benne.
Oké. Itt a jegye.
A menetjegyem.
Akar előre ülni, a jó kilátáshoz?
És eddig milyennek találja az európai utazásait?
Minden helyen más kalandban volt részem.
Ha szereti a szúnyogokat,
- imádná Svédországot júniusban. - Tényleg?
Hát, Skócia eléggé bejött, tudja.
Vannak családi gyökereim Skóciában.
Az érdekes lehet.
Saint-Tropez meglehetősen gyönyörű.
És ez Európa, tudja?
Azért szeretem eléggé Európát, mert ez egy más kultúra,
történelem... Itt van Görögország.
Sok ezer évre nyúlik vissza... Hét-nyolcezer évre.
Tudjuk, hogy emberek jöttek Míloszra,
például legalább 11 000 évvel ezelőtt.
Hihetetlen belegondolni, hogy 11 000 évvel ezelőtt
utaztak ide először emberek.
És én most ugyanezt az utat megtettem csupán 30 perc alatt.
Kimolos még Mílosznál is kisebb, 900 lakosa van.
Csak hajóval közelíthető meg, úgyhogy a külvilág által még elég érintetlen.
Antonisszal találkozunk, aki harmadik generációs kecsketenyésztő...
Te jó ég.
...15 különféle ízű sajtot készít, és több mint 500 kecskét tart.
Úgy érzem, túlerőben vannak.
Elég barátságos jószág.
Rágja az ujjamat.
Mit érzel? Milyen ízt érzel?
Ne edd meg a gatyám!
Ne. Ne edd az ingem.
- Tudja, mindent megesznek. - Mert most van az etetés.
Értem, de csak egy ingem van.
A kecsketenyésztés még mindig fontos része a szigeti életnek,
így Antonis akar nekem tanítani egy-két dolgot.
Antonis azt kérdezi, hogy hajlandó-e segíteni neki,
és esetleg megfejne-e egy állatot.
Persze. Nézze, egyszer mindent el kell kezdeni.
Mindet megfejjük?
Jó ég.
Antonis egy manouri nevű népszerű görög kecskesajtot árul.
A készítéséhez kecsketej kell neki, mégpedig sok.
Megcsípi a végét,
aztán egymás után végigviszi rajta az ujjait.
Ne féljenek, jó kezekben van.
Viccelek.
Oké, ez az!
Azt hiszem, kezdek belejönni.
Antonis azt mondja, kétségbeesetten keres munkaerőt a farmra,
úgyhogy...
Kapott egy ajánlatot.
Mikor kezdek?
Tegnap.
Tegnap?
Azt hiszem, találtam itt egy új hivatást.
A kecsketartást. Én mondom, ez egy kemény szakma.
Az egyéni technikám a kecskefejésre az, hogy megmarkolom,
aztán sorban nyomom az ujjaimmal.
Lefelé.
És akkor nagyon szépen spriccel.
Igaz? És kijön.
Menjünk. És ezt viszem magammal.
Rendben?
Azt mondja: „Beleteheti a kávéjába.”
Na, erre mondom, hogy frappáns visszavágás.
Elég jól sikerült a kecskefejés,
úgyhogy eljöttünk Antonis családi boltjába,
hogy manourit vegyünk a szentnapi fesztiválra.
Szóval ez a sajtboltjuk.
Nézze a fotót.
Ő az a nagypapa, aki megtanította Antonisnak...
- Ő a nagypapa. - ...mindazt, amit tud.
SAMPLO FARMJA HENTES
- Ő pedig az apja. - Hű.
Itt a három generáció.
Nem is kellett mondani...
mert látom...
Az arc.
Itt van.
A fia jó munkát végzett?
Azt mondja, nagyon boldog, mert a fia továbbviszi az üzletet, mert szereti.
Nagyon tisztelem Antonist.
A családi üzleteket nemzedékről nemzedékre adják tovább.
TEJSZÍN KECSKETEJBŐL
Itt ez a szokásos menet.
Köszönöm, Antonis.
Igen. Nagyon örültem. Sok szerencsét.
Szerintem ez Európában gyakoribb, mint odahaza Észak-Amerikában.
Szerintem remek, ha a gyerekek az apjukkal tudnak dolgozni.
Én is megcsináltam a fiammal.
Nagyon kielégítő tapasztalat.
Az elérhető kecskesajtok krémjével felszerelkezve
készen állok a búcsúestémre a szigeten.
A szentnapi fesztivál Mílosz déli részén van,
a Szent Kereszt templomában.
Szent Helén ünnepére hívtak meg,
ami egy évenkénti esemény a görög ortodox naptárban,
imákkal, gyertyákkal, és egy istenes nagy bulival.
Ennél lokálpatriótább nem is lehetne.
Mindenki ismer mindenkit.
- Van egy ajándékunk. - Nekem?
Igen.
A sziget szíve-lelke.
Polip?
Ez egy sziget.
Ez az utolsó estéje itt,
és a kultúrát az ételen keresztül is meg lehet érteni.
Olyan, mint egy hot dog.
Nem vagyok biztos benne, hogy a polipevés
segít elérni a kefi állapotot, amiről Yannis beszélt,
de ha Görögországban jársz...
- Még mindig... - Jó.
Igen.
- Nagyon jó. - Nagyon szép.
Szeretnék bemutatni valakit.
- Eugene. Atyám... - Bemutatom az atyát...
- Hogy s mint? - Nagyon örvendek.
Jól vagyok, köszönöm.
Most már tényleg úgy érzem, összebarátkoztam a helyiekkel.
- Kedveli Míloszt? Nem. - Imádom Míloszt.
Mindig jó, ha egy papnak van humorérzéke.
Nagyon bájos kis templom.
Szeretne benézni?
Igen.
Oké. Menjünk együtt.
Azt mondja: „Ez egy spirituális élmény önnek.”
Szerzetes.
- Oké. - Mint egy szerzetes.
Kövessen. Kukkantsunk be gyorsan.
Ha bemegyünk, az ember vesz egy gyertyát, meggyújtja,
és a lángból felszálló füst a maga menny felé szálló imája.
Igen?
Három gyertya a családomnak.
És szerintem még ha az ember nem is feltétlen vallásos,
van valami nagyon spirituális egy ilyen helyben.
Szerintem az üzenet a gyertyákkal
kábé mindenkinek átjön,
- nem? - Pontosan.
Nos, abszolút kellemes estém volt a fesztiválon.
Átadom magam a kefi filozófiának, ami itt ma érezhető volt.
Barátok és családok gyűltek össze. Afféle szeretetünnep volt.
Mílosz nekem azt jelenti, hogy törődsz a felebarátaiddal, segítesz másoknak,
azt a munkát végzed, ami a családodban van nemzedékek óta,
és apáról fiúra száll.
Világos, hogy a görögök a családot helyezik mindennek a középpontjába,
és ennek nagy a szerepe abban, hogy a szigeten lehetséges élni.
A legjobb esetben a család megmutatja a helyes utat
és segít navigálni a körülöttünk lévő világban.
Arra számítottam, hogy Görögországban a múltba révedhetek,
de Mílosz valójában eszembe juttatta,
hogy meg kell becsülnünk azt, amink most van, a hozzánk legközelebb állókkal.
Bravó!
Legközelebb...
Ez az utolsó európai célállomásom.
Spanyolország.
Flamencózzunk.
- A királyi lakosztály. - Megteszi.
Ez konkrétan az év legnagyobb napja.
Őrület.
Itt kell átmenni?
Az első reccsenésnél visszafordulok.
Hajrá!
Ez buli volt.
A feliratot fordította: Speier Dávid