Ceļot - tas nozīmējot dzīvot.
Nu, varbūt, ja lidostā pavadīta diena nav jau jums izsūkusi dzīvību.
Nu, kur vēl citur jums liek ierasties divas stundas agrāk
tikai tāpēc, lai būtu bīstami tuvu,
ka būsiet divas stundas par vēlu.
Tomēr es domāju, ka pagājušā gada ceļojumi man nākuši par labu.
Šķiet, tie paplašināja manu horizontu.
Zināmā mērā.
Tāpēc tagad es ķeros pie kā tāda, kas ir jādara katram cienījamam ceļotājam.
Es dodos uz Eiropu.
Labi. Kur tieši mēs atrodamies?
Es ceļošu pa visu kontinentu...
no pašas augšas līdz pašai apakšai.
Es došos prom no iemītajām takām, lai atklātu īstus apslēptus dārgakmeņus...
Nofilmējāt?
...un izmēģinātu daudzsološo piedzīvojumu garu.
Paskatieties uz mani! Neturos.
Viņi ir te. Kas tas ir - priekšgals?
Es izglītošu savas garšas kārpiņas...
Oho, bija tik garšīgi.
Vīnogas gatavas.
...un mēģināšu dzīvot kā vietējais.
Laipni lūdzu manā ciematā.
Vājprāts.
Es izglābu tavu dzīvību. Atceries mani!
Es krauju visas savas bažas somā...
Viņi brauc. Viņi brauc.
Nekad nevar paredzēt ķermeņa reakciju galēju šausmu brīdī.
Diez vai esmu ko tādu darījis, kopš biju bērns.
...un es tūlīt bildīšu trīs vārdus,
kurus nekad neesmu teicis.
Gatavi, lidmašīna paceļas.
EIROPA
Mana Eiropas odiseja turpinās.
Un es atrodos valstī, kas devusi pasaulei filozofiju,
demokrātiju, olimpiskās spēles un olīves.
Visas svarīgās lietas.
Bet tikai ar vienu no tām taisa labu martini.
GRIEĶIJA
Nu, Amerika pasaules ģimenē ir kā klaigājošs pusaudzis,
bet Grieķija ir kā vieds vectētiņš.
Lai gan vectētiņš ar tieksmi pēcpusdienas saulē iesnausties.
Esmu satriecošajā Milas salā, kur ir tikai 5000 iedzīvotāju,
un prātoju, vai dzīves iepazīšana šajā mazajā saliņā
varētu man palīdzēt labāk saprast kopainu.
Dīvaini. Es tikai nupat ierados, bet jau jūtos filozofiski.
Es ceļoju pāri Vidusjūrai no Itālijas uz Grieķiju,
nomainīdams Toskānas zaļos pakalnus pret kaut ko daudz klinšaināku.
Grieķijai ir apbrīnojami daudz salu - apmēram 6000.
Un tā ir viena no saulainākajām vietām uz zemes,
te saule spīd apmēram 300 dienas gadā.
Un te pie Egejas jūras
saule tiešām pamatīgi cepina šo skaisto ostu.
Tāpēc es dodos uz savu viesnīcu, lai dabūtu nedaudz ēnas.
- Sveiki, Levija kungs. - Sveiki.
- Laipni lūdzu Milā. - Lūdzu, sauciet par Jūdžīnu.
- Mani sauc Andrejs. - Andrejs.
Esmu šoferis. Aizvedīšu uz jūsu mītni.
- Paldies. - Lūdzu.
Nu, vai esat te pirmo reizi?
Pirmoreiz Grieķijā. Vai nav pasakaini?
Manā prātā ir šāds Grieķijas attēls:
tikai spilgti zilas debesis un absolūti baltas mājas.
Tieši kā filmā Mamma Mia.
Man ir stāstījuši par šīs zemes skaistumu.
Diemžēl man nebija stāstījuši par šīm klintīm.
Tikai nebrauciet pārāk tuvu, Andrej.
- Nebraukšu. - Jā, lai droši.
Kā saka, piekļaujieties sienai.
- Piekļaujieties. - Labi.
Toronto nav šādu ceļu.
Pats atzīstu, ka esmu pilsētas puika, bet esmu izvēlējies apmeklēt Milu,
kas ir viena no mazākajām un tradicionālākajām salām.
Mani māc ziņkāre uzzināt, kā tas ir - te dzīvot.
O jā. Tas bija labi.
Pirms es pamēģinu dzīvot kā vietējais,
es palutināšu sevi ar uzturēšanos pieczvaigžņu viesnīcā Milos Cove.
Un, tā kā tas ir mans raidījums,
jūs nebūsiet pārsteigti dzirdēt, ka, manuprāt, tas ir labs izejas punkts.
Uzturēšanās te izmaksā nedaudz pāri 400 $ par nakti.
Kas pilnīgi pretējs zvejnieku namiņiem, ar ko sala ir slavena.
Labdien, Levija kungs. Kā klājas? Laipni lūdzam Milos Cove.
Laipni lūdzam Milā.
Jannis un viņa dēls Andrejs, kuri nāk no Atēnām,
iemīlējās šajā salā un izloloja traku sapni te uzcelt viesnīcu.
Te ir skaisti.
Te ir mūsu mīļākais stūris.
Man patīk.
Šajā pludmalē, kad es biju bērns, mēs pavadījām brīvdienas.
Mēs braucām šurp visa ģimene un pavadījām te vasaru.
Šī vieta tēva un dēla duetam ir bijusi sirds projekts.
Viņi veltīja septiņus gadus, lai savu vīziju iedzīvinātu.
Kā jūs kopā strādājat?
Vai ir labi? Kā pa sviestu?
Protams. Lielāko daļu laika es to izbaudu.
Labi.
Tātad iet visādi?
- Jā. - Labi, domstarpības.
Ziniet, lai kas notiktu, viņš ir mans tēvs un es esmu viņa dēls.
Mums šī viesnīca ir ģimene.
Tātad ko tas nozīmē? Mūsuprāt, mūsu viesi un arī cilvēki, kuri ar mums strādā,
ir daļa no mūsu ģimenes.
Tā ir liela ģimene.
Jā, es šo to zinu par strādāšanu kopā ar ģimeni,
tāpēc es varu tikai apbrīnot to, ko viņi te sasnieguši.
Tātad šī ir jūsu villa.
Lūdzu, ejiet iekšā.
Šīs ir jūsu mājas dažām nākamajām dienām.
- Oho. Janni, man patīk. - Jums patīk?
- Man patīk. - Prieks dzirdēt.
Ziniet, te jums ir viss.
Varat pasūtīt privāto šefpavāru,
spa terapijas.
Tātad tā ir vieta, kur nevajag nekur iet.
Jūs varat te palikt mūžīgi.
Kā ir dzīvot uz šīs salas?
Šeit visi cits citu pazīst.
Tāpēc, ja gribat ko paturēt noslēpumā,
ziniet: tas, kas notiek Milā, nepaliek Milā.
Tā, Jūdžīn, ļaušu jums izbaudīt jūsu villu un salu.
Janni, paldies.
Man nevajag teikt divreiz.
Jo šāds ir mans priekšstats par paradīzi.
- Jā. Sveiki. - Labdien, Levija kungs.
Joannis, viesnīcas šefpavārs,
ir atnācis ar cienastu.
Daži nieciņi no manis un komandas.
Tas ir netālu ķerts astoņkājis un mūsu ceptā maize. Brusketa.
Netālu ķerts astoņkājis?
Un viss gāja tik labi.
Tie Grieķijā ir visur,
īpaši šajā salā, kur esat.
Nu klau, "nekad" ir skaļš vārds, bet es varu godīgi to lietot.
Jo es domāju, ka es nekad neēdīšu astoņkāji.
Tas vienkārši... es nevaru.
Es zinu, kā tie izskatās, saprotat?
Tas nenotiks.
Ja gribat uztaustīt kādas vietas pulsu,
jums jāapciemo vietējais bārs.
Tāpēc es dodos iedzert kopā ar Janni.
- Sveiki. Laipni lūdzu. Kā iet? - Atradu.
Jā, lūdzu, apsēdieties.
Fatses ir viena no salas nedaudzajām tavernām.
Kad saliniekiem darba diena ir galā, daudzi nāk atpūsties uz šejieni.
Nu, mēs te izklaidējamies.
Mēs klausāmies mūziku, mēs iedzeram un labi pavadām laiku.
- Redzu, ka jau esat sācis. - Jā. Man ir mēriņš.
Gribat uzo?
Uzo ir tradicionālais...
- Uzo. - ...grieķu alkohols.
- Vēlaties? Labi. - Labi. Lai iet uzo.
Te vējš aiznes atbildes, ziniet.
- Jā. - Un es nerunāju par Bobu Dilanu.
- Šī ir vējaina sala. - Jā.
Vispār vējš mums ir, teiksim, kādas desmit dienas gadā.
Pārējais gads ir mierīgāks.
- Labdien. Lūdzu. - Jā. Sveiki.
Nedaudz uzo.
- Paldies. - Uzo.
- Visi kopā. - Jā, protams.
- Jā. - Prozit.
- Tā. Prozit. - Prozit.
Tā.
- Mamma! - Labs?
Īstenībā jā.
Tas ir kā Francijā nobaudītais pastiss, bet citāds.
Un ar vārdu "citāds" es domāju - stiprāks.
Es jau tagad jūtu šejienes nepiespiesto gaisotni.
Te nav neviena cilvēka, kurš nesmaidītu.
Maģiskais grieķu vārds ir kefi.
Es nespēju to īsti pārtulkot angliski.
Tas apzīmē prieku par dzīvi.
- Aizmirstiet problēmas. - Jā.
Lai kas notiktu,
ir jāmaina emocijas un jātiecas pēc prieka.
Ziniet, cilvēkiem ir daudz problēmu.
Bet, kad viņi atnāk šurp,
atnāk uz tavernu, kur skan mūzika, viņi visu aizmirst.
Ir jānomet nasta.
Es saprotu, kā uzo palīdz sasniegt kefi,
bet, ja tas neizdodas, vienmēr ir plāns B.
Saplēst dažus šķīvjus?
Tā!
Jā!
- Oho! - Metiet!
Jūdžīn. Labi. Bravo.
Šķīvju plēšanas tradīcija esot radusies Antīkajā Grieķijā,
lai atvairītu ļaunos garus un nestu prieku.
Divi šotiņi uzo, un, ziniet, iedodiet man vēl kaut ko metamu.
Ziniet, es gandrīz aizmetu pa gaisu Janni.
Nu, kefi ir veselā saprāta filozofija.
Sanākt kopā ar draugiem, nomierināties, atslābt,
izplatīt prieku un izplatīt mīlestību.
Jautrs vakars. Es it kā pieslēdzos Grieķijas gaisotnei.
Pateicoties vakarvakara uzo, es gulēju kā zīdainis.
Tagad esmu gatavs atklāt, vai spēju dzīvot kā salinieks,
tāpēc es dodos uz pilsētiņu.
Kalna galā uzbūvētā Plaka ir Milas galvaspilsēta
un mājas tikai apmēram 800 cilvēkiem.
Es tiekos ar Eleni, visa grieķiskā eksperti,
kas man izrādīs šo jauko vietiņu...
ja varēšu viņu atrast.
Godīgi sakot, domāju, nedaudz nedroši, jo te ir tikai šauras ieliņas.
Kaut viņa būtu paskaidrojusi konkrētāk!
Ceru, ka šis ir pareizais ceļš.
Šobrīd ir nedaudz riskanti.
- Jūdžīn. - Elene.
Jē! Lieliski. Jūs mani atradāt.
Cik skaista vieta, kur atrasties.
Un, kolīdz pagriezāties ap stūri, vējš nedaudz pierima.
Nu, es to pieprotu.
Elene uzaugusi Grieķijā. Viņas tēvs ir grieķis, māte - angliete,
kas paskaidro, kāpēc viņa runā britu angļu valodā labāk par mani.
Visi domā, ka baltā un zilā ir Grieķijas krāsas,
jā, Grieķijas karogā.
Bet redziet, 1938. gadā Grieķijas salās bija holeras uzliesmojums.
Tā laika diktators, vīrs, vārdā Joannis Matakss,
pavēlēja visiem nobalsināt savas mājas,
jo balsinot būtībā izmanto kaļķus.
- Tas ir spēcīgs dezinfekcijas līdzeklis. - Dezinfekcijas.
Viņiem jāmaina stāsts brošūrām. Labi?
Nav tik vilinoši...
- Nav tik vilinoši. - ...kā Grieķijas krāsas, ne?
Tā ir.
Un ironiskā kārtā zilā krāsa dominē tikai tāpēc, ka tā bija lētākā krāsa.
- Atkal jāmaina stāsts... - Jāmaina.
- Naratīvs.
Tagad šī ir mierpilna un skaista vieta,
taču pirms tam ir bijuši daudzi grūti gadsimti.
Neesmu redzējis līkumotākas ieliņas
- nekā šajā pilsētiņā. - Taču tas ir pamatoti.
Viņi speciāli būvēja tā, lai visas ieliņas būtu līkumotas,
gandrīz kā labirints.
Viņi gribēja panākt, lai cilvēki, kuri šo vietu nepazīst, viegli apmaldītos.
Varat iedomāties, kāpēc?
Nē, es nezinu, kāda no tā jēga, bet turpiniet.
Jau no seniem laikiem Milā bija problēmas ar pirātiem.
Un tieši tādēļ tā celta šādi.
Doma bija, ka viņi apmaldīsies un tas dos saliniekiem laiku,
lai izdomātu, kā tikt galā, vai aizbēgtu.
Labi, pirāti. To es saprotu.
Un Grieķija ir izdomājusi arī citus unikālus veidus,
kā tikt galā ar draudiem viņu labklājībai.
Piemēram, ļauno aci.
Jo dažreiz sevis aizsargāšanai nepietiek tikai ar šķīvju plēšanu.
Neesat dzirdējis par ļauno aci?
Esmu dzirdējis izteicienu... Un tur tā ir uz cepures.
Uz cepures, jūs redzēsiet to rotaslietās.
Būtībā tā ir visur, kur iesiet.
Doma ir tāda: ja kāds jūs apskauž,
ja kāds ir nenovīdīgs, viņš jums uzliks ļaunu aci.
Ja jūs nenēsāsiet vienu no šīm, jūs kļūsiet ļoti slims.
Dabūsiet nepārejošas galvassāpes.
Jutīsieties noguris un miegains.
Ne katrs nēsās ļauno aci, tāpēc, ja gribat kādam izteikt komplimentu
vai zināt, ka viņam viss ir ļoti labi,
un gribat viņu pasargāt no citu cilvēku ļaunās acs...
- Jā. - ...jums uz viņu jāuzspļauj.
- Un es pat nejokoju. - Jāuzspļauj?
Jāuzspļauj. Ja es gribētu jums izteikt komplimentu:
"Jūdžīn, man ļoti patīk krekls, kas jums šodien mugurā.
Izskatāties pievilcīgs," tad pēc tam man būtu...
trīs reizes, lai piesauktu Svēto Trīsvienību.
Ja gribat paslavēt veikalu un teikt: "Te viss ir brīnišķīgi..."
Negribu spļaut uz dāmu.
- Viņa noteikti būtu pateicīga. - Kāpēc lai es spļautu?
- Es būtu pateicīga. - Nu re.
Labi.
Jums ir ļoti, ļoti, ļoti burvīgs veikaliņš...
- Tagad jums jā... - ...te.
- Re. Bravo. - Lieliski.
Labi. Tom, tavs operatora darbs ir lielisks.
Neuztver to nepareizi.
Elene ir pasakaina.
Un viņa par šo salu zina visu. Zina visu par šo pilsētiņu.
Vai es par savu valsti zinu tikpat, cik viņa zina par Grieķiju?
Nē.
Es sāku pārņemt salinieku uzņēmīgo attieksmi.
Man tā drīzāk ir apņēmība mēģināt.
Un tūlīt es pamēģināšu ko tādu, kas ir šīs salas dzīves pamatā.
Šefpavārs Joannis mani ved pēc svaigām zivīm viesnīcas restorānam.
Bet viņš neredzēja manu makšķerēšanas priekšnesumu Skotijā.
Vai esat dzimis Milā?
Nē.
Īstenībā esmu no ziemeļiem... no Grieķijas ziemeļiem.
Mans draugs piedāvāja man strādāt salā,
un es salu iemīlēju.
Tā ir skaista. Tā ir brīnišķīga.
Man ļoti patīk, ka te cilvēki nesteidzas, viņi ne par ko nesatraucas.
Viņi vienkārši ļauj, lai dzīve paveras viņu priekšā.
Es neesmu drošs, ka man...
īsti patiktu dzīvot mazā kopienā,
ja vien tas nebūtu blakus lieliskam golfa laukumam.
Tas būtu...
Tas varētu nedaudz mainīt manu viedokli.
Nu, acīmredzot, uz šīs salas golfa laukuma nav,
tāpēc man vajag jaunu hobiju, kas piemērotāks šejienes dzīvei.
Šajās salās gadu tūkstošiem ilgi būtiski svarīga bijusi zvejošana,
un apmēram 95 % laivu pieder mazajiem zvejniekiem.
Tāpēc mēs tiekamies ar kapteini Andreju.
Viņš ir dzimis un audzis Milā un nāk no senas zvejnieku dzimtas.
Jūras arāju dzimtas, ja tā patīk.
Redzu, ka Andrejam mugurā ir viņa zvejnieka tērps, tā ir?
Vai mums vajag tādas?
- Vai būs labi? - Varat dabūt, jā.
Varat dabūt vienas, lai sevi pasargātu.
- Labi? - Nevainojami.
- Oho. - Lieliski der.
Nu izskatāties pēc īsta zvejnieka.
Nu, es izskatos pēc īsta... kaut kā.
Lai gan neesmu dzimis zvejnieku ģimenē kā mūsu kapteinis,
sāku saredzēt pievilcību dzīvei atklātā jūrā.
Ak vai, kad uzlec saule, ūdens kļūst tik zils.
Apburošs. Krāsas, viss.
Bērnībā es nekad nedevos makšķerēt.
Mans tētis nemakšķerēja. Neviens nemakšķerē.
Ja gribat doties jūrā un ķert ar tīklu zivis, šī ir īstā vieta.
Pateica, ka esam klāt.
Tur ir mūsu boja.
Andrejs izmeta savus tīklus iepriekšējā vakarā,
kamēr es dzēru uzo un plēsu šķīvjus.
Viņš visu iemācījies no sava tēva.
Viņš sāka visai agri, kad bija kādus desmit gadus vecs.
Arī viņa tēvs jaunībā iemācījās zvejot no viņa vectēva.
Tā ka tā ir sena zvejnieku dzimta.
Andrej, vai gribat, lai arī jūsu dēls būtu zvejnieks?
Tas bija kategorisks nē.
Egejas jūrā ir mazāk zivju nekā agrāk.
Tāpēc šis darbs ir smagāks un mazāk atalgojošs nekā agrāk.
- Astoņkājis. - Tas ir astoņkājis.
Astoņkājis! Oho!
Jūsu laimīgā diena, jā?
Jā, aizvien.
- Tas tik ir kaut kas! - Tas ir maziņš.
- Jā, nē. - Vai jūs... Nē?
Nē.
- Problēmas? - Nē.
- Nē, viss kārtībā. - Nu, tas dosies atpakaļ jūrā.
- Jā. - Neņemsim to.
- Ej atpakaļ jūrā. - Visai mazs.
- Labi. - Nu re. Atā.
Atā.
Oho, viņš to atcerēsies.
Un es arī. Domāju, viņš man uzlika ļaunu aci.
- Gribat pamēģināt? - Ievilkt tīklu?
- Pamēģināsim. - Stāviet stabili.
Tad tas lēnām, lēnām nāks.
Pareizi. Lieliski.
Papagaiļzivs.
- Papagaiļzivs. - Papagaiļzivs, tieši tā.
Papagaiļzivs. Liela.
- Liela. - Papagaiļzivs.
Tēviņš. Mūsu šodienas pusdienas. Sagādātas.
Tās ir nedaudz vieglāk noķert nekā astoņkājus.
Vidusjūras papagaiļzivis arī salās ir populārs ēdiens.
Man tevis žēl. Tiešām.
Skat... Viņa saka, lai palīdzu.
"Varat kaut kā man palīdzēt?" Nu, varbūt.
- Metam šo atpakaļ. - Gribat mest atpakaļ?
Mēs varam... Nē.
Varat mēģināt.
- Protams. - Mēģinām.
Nu labi. Aiziet!
- Lūdzu. Jūs... - Tā, draudzenīt. Skat.
- Metiet atpakaļ jūrā. - Es izglābu tavu dzīvību.
Atceries man, labi?
Paskaties kādas manas filmas!
Nu re.
Nu tad, domāju, mans darbs te ir galā.
Darīju visu, ko spēju, lai jums palīdzētu.
Nedomāju, ka cilvēki te tūkstošiem gadu izdzīvojuši,
metot zivis atpakaļ jūrā.
Zvejošana te salās vairs nav tāda, kāda tā bija,
ziniet, pirms simt divsimt gadiem.
Tas ir viens no iemesliem, kāpēc Andrejs negribēja, lai dēls izvēlas šo profesiju.
Domāju, var droši teikt,
ka es laikam neesmu piemērots šādai dzīvei salā,
tāpēc es piekritu satikt Joanni un iedzert aliņu, bet tikai uz sauszemes.
Mandrakija ir viens no salas gleznainākajiem zvejnieku ciematiņiem,
ar laivu mājām, ko sauc syrmata un ko zvejnieki tradicionāli izmantojuši,
lai glabātu un remontētu savas dārgās laivas.
- Yamas. - Tieši tā.
Vai jūsu ģimene darbojās šajā arodā?
Ēdināšanas biznesā.
Manai ģimenei piederēja taverna, senāk, kad man bija kādi četri gadi.
Es pirmos gadus augu, pavadīdams laiku virtuvē,
tavernā, ap galdiņiem, kopā ar klientiem.
Jā?
Un šķiet, ka tas mani aizveda līdz šim brīdim, kad esmu šefpavārs.
Un ko jūsu tētis domā par to, ko jūs tagad darāt?
Viņš ir sajūsmā, ka esmu šajā biznesā.
Kā ar jūsu ģimeni? Vai jūs
- darbojaties ģimenes biznesā, tā? - Nē.
Kad es augu, tad manā dzimtajā pilsētā
neviens īsti neizvēlējās aktiermākslu.
Ziniet, manam tētim bija jāpamet skola
visai agrā vecumā, kad viņš bija pusaudzis,
un jāiet strādāt, lai palīdzētu, ziniet...
- Ģimenei. - ...palīdzētu ģimenei.
Tā ka galvenais bija iegūt izglītību.
Ko darīju es? Es izglītību neuztvēru pārāk nopietni.
Un ziniet, es biju... es esmu tāds kā liels pūdelētājs ģimenē.
- Atceraties zvejnieka teikto? - Jā. Negribēja, lai dēls...
- Jā. Tieši tā. - ...ir zvejnieks.
Un ziniet, es nedomāju, ka mani vecāki gribēja, lai kļūstu par aktieri.
Ko jūs domājat par to, ka jūs bērni izvēlējās to pašu profesiju?
Nebija viegli to tā pieņemt,
jo tā ir viena no skarbākajām profesijām, lai ar to pelnītu.
Bet viņiem abiem iet labi, zināt?
- Es lepojos ar viņiem abiem. - Iedzersim par to.
Jā.
Pēc vēl vienas spēcinošas nakts, pieļauju, pateicoties Hipnam,
grieķu miega dievam, esmu gatavs turpināt salas iepazīšanu.
Esmu ielūgts uz svētkiem par godu vienai svētajai,
reliģiskām svinībām, kam ir dziļas saknes salas ģimeņu dzīvē.
Bet es nedrīkstu ierasties tukšām rokām.
Tā, mēs dodamies uz salu, par ko Joannis man pastāstīja vakarvakarā.
Tajā salā acīmredzot esot lielisks siers,
jo tur ir daudz kazu.
Es domāju, ka es varētu aiznest uz svētkiem kādu sieru
vai arī varbūt kazu.
Nez vai mana grieķu valoda ir tik laba, lai brauktu ar vietējo prāmi,
tāpēc, par laimi, mani pavadīs Elene.
Elene!
Dodamies vēl vienā piedzīvojumā.
Nevainojama diena salu apceļošanai.
- Ko teiksiet? - Aiziet!
- Tas ir prāmis? - Nē, mums būs kaut kas nedaudz lielāks.
Grieķijas salu apceļošana sākās 60. gados, kad bagātos tūristus,
hipijus un taupīgos ceļotājus piesaistīja salu hēdonistiskie prieki.
Ja ir pārāk vējains, šie prāmju nekursē.
Bet šodien ceļot ir droši. Es vismaz ticu, ka tā.
Labi. Te būs jūsu biļete.
Mana biļete braucienam.
Apsēžamies priekšā, kur labs skats?
Kā jums pagaidām patīk Eiropas apceļošana?
Katrā vietā ir citāds piedzīvojums.
Ja jums patīk odi,
- jums patiks Zviedrija jūnijā. - Tiešām?
Nu, Skotija piedeva nedaudz asuma, ziniet.
Man Skotijā ir dzimtas saknes.
Tas varētu būt interesanti.
Sentropēza bija visai skaista.
Un tā ir Eiropa, zināt?
Man Eiropa patīk zināmā mērā tādēļ, ka tā ir citāda kultūra,
vēsture, te ir Grieķija...
Tā ietiecas tūkstošiem gadus atpakaļ... 7000, 8000 gadu.
Zinām, ka cilvēki braukuši uz Milu,
piemēram, vismaz jau 11 000 gadu.
Neticama doma, ka pirms 11 000 gadiem cilvēki pirmoreiz veica šos ceļojumus.
Un tagad es to pašu ceļojumu veicu nieka 30 minūtēs.
Kimola ir pat vēl mazāka nekā Mila, tikai 900 iedzīvotāju.
Tā ir sasniedzama tikai ar kuģi, tāpēc ārpasaule to skārusi visai maz.
Mēs satiekamies ar Antoni, kazu audzētāju trešajā paaudzē...
Ak vai.
...kas darina 15 dažādu garšu sierus un audzē vairāk nekā 500 kazu.
Es jūtos mazākumā.
Draudzīgs radījums.
Košļā manu pirkstu.
Ko tu sagaršo?
Neēd bikses!
Nē. Neēd kreklu!
- Ziniet, viņas ēd visu. - Jo ir barošanas laiks.
Jā, bet man ir tikai viens krekls.
Kazu audzēšana salās joprojām ir svarīga dzīves daļa,
tāpēc Antonis grib man šo to pamācīt.
Antonis jautā, vai jūs gribētu palīdzēt un varbūt izslaukt vienu dzīvnieku.
Protams. Klau, visam ir pirmā reize.
Slauksim visas?
Ak dievs.
Antonis pārdod slaveno Grieķijas sieru, ko sauc manuri.
Un, lai to darinātu, viņam vajag kazas pienu, daudz piena.
Saspiediet augšā
un tad citu pēc cita spiediet pirkstus uz leju.
Neuztraucieties, viņa ir labās rokās.
Es jokoju.
Labi, jā!
Šķiet, esmu piešāvies.
Antonis saka, ka viņam izmisīgi vajag darbiniekus,
tāpēc viņš...
Jums piedāvā darbu.
Kad varu sākt?
Vakardien.
Vakardien?
Šķiet, esmu te atradis jaunu profesiju.
Kazu gans. Ak vai, grūta profesija, ticiet man.
Mana personīgā kazu slaukšanas tehnika ir saņemt
un tad saspiest pa vienam pirkstam uz leju.
Uz leju.
Un tad būs jauka strūkla.
Skaidrs? Tecēs.
Braucam. Un šo es ņemšu līdzi.
Labi?
"Varat pieliet kafijai," viņš teica.
Tā, tos es saucu par pigoriem.
Man visai labi padevās kazu slaukšana,
tāpēc esam atnākuši uz Antoņa ģimenes veikaliņu
nopirkt manuri svētkiem par godu svētās dienai.
Tas ir viņu siera veikals.
Skat, fotogrāfija.
Tas ir vectēvs, kas iemācīja Antonim...
- Vectēvs. - ...visu, ko viņš zina.
GAĻA SIERS
- Un tas ir tēvs. - Oho.
Trīs paaudzes kopā.
Varējāt pat neteikt,
jo varu redzēt...
Seju.
Precīzi.
Jūsuprāt, jūsu dēls guvis panākumus?
Viņš esot ļoti laimīgs,
jo viņš turpināja biznesu tāpēc, ka viņam tas patīk.
Es ļoti cienu Antoni.
Ģimenes biznesi, kas tiek nodoti no paaudzes paaudzē.
Šeit tā ir raksturīga iezīme.
Paldies, Antoni.
Jā. Prieks iepazīties. Lai veicas!
Domāju, Eiropā tas ir vairāk, vairāk nekā Ziemeļamerikā.
Domāju, tas ir lieliski, ja bērni var strādāt ar tēviem.
Nu, es tā darīju ar savu dēlu.
Ļoti gandarījoša pieredze.
Ar vienu no smalkākajiem kazas sieriem, ko var nopirkt par naudu,
es dodos gatavoties pēdējam vakaram Milas salā.
Šīs svētās svētki notiek Milas dienvidos
Svētā krusta baznīcā.
Esmu uzaicināts uz svētās Helēnas svētkiem,
ikgadēju notikumu Grieķu pareizticīgās baznīcas kalendārā.
Tā laikā tiek aizlūgts, dedzinātas sveces, notiek lielas dzīres.
Maksimāli vietējs pasākums.
Visi cits citu pazīst.
- Mums ir dāvana jums. - Dāvana man?
Jā.
Salas sirds un dvēsele.
Astoņkājis?
Jūs esat uz salas.
Jūsu pēdējais vakars šeit,
un pa īstam kultūru var saprast arī caur ēdienu.
Tas izskatās pēc hotdoga.
Neesmu pārliecināts, ka astoņkāja ēšana
man palīdzēs sasniegt Jaņņa aprakstīto kefi,
bet, ja esi Grieķijā...
- Viņš vēl... - Labs.
Jā.
- Ļoti labs. - Ļoti jauki.
Atvedu kādu, ar ko iepazīties.
- Jūdžīns. Tēvs... - Sasveicinieties ar tēvu...
- Kā klājas? - Priecājos iepazīties.
Man klājas labi, paldies.
Nu tiešām es jūtos kā savējais te.
- Jums patīk Mila? Nē. - Es mīlu Milu.
Vienmēr labi, ja priesterim ir humora izjūta.
Šī ir burvīga baznīciņa.
Gribat apskatīt iekšpusi?
Jā.
Labi. Iesim kopā.
Viņš saka: "Jums tā ir garīga pieredze."
Mūks.
- Labi. - Kā mūks.
Nāciet līdzi. Iemetīsim aci.
Kad cilvēks ieiet iekšā, viņš paņem sveci, aizdedzina to.
Doma ir tāda, ka dūmi no liesmas ir jūsu lūgšanas, kas ceļas uz debesīm.
Jā?
Trīs svecītes manai ģimenei.
Un es domāju: pat ja neesat īsti reliģiozs,
atnākšana uz šādu vietu ir garīgs piedzīvojums.
Nu, domāju, sveču vēstījums
der gandrīz katram,
- ne? - Tā ir.
Nu, tas bija ļoti burvīgs svētku vakars.
Nu, es ar prieku pieņemu kefi filozofiju, un šovakar to varēja sajust.
Sanāk kopā draugi un ģimene. Tie ir kā mīlestības svētki.
Manuprāt, Mila iemieso sevī rūpes par kaimiņiem, izpalīdzību,
darbu, kas dzimtā veikts paaudzēm ilgi
un tiek nodots no tēva dēlam.
Man ir skaidrs: lai ko grieķi darītu, centrā ir ģimene.
Un tam ir liela nozīme, lai varētu dzīvot uz salas.
Kārtīga ģimene tevi notur uz pareizā ceļa,
lai palīdzētu orientēties apkārtējā pasaulē.
Es ierados Grieķijā un gaidīju, ka ieskatīšos pagātnē,
bet īstenībā Mila man atgādinājusi,
ka jānovērtē tas, kas mums ir tagad, kopā ar vistuvākajiem cilvēkiem.
Nākamreiz...
Šis ir mans pēdējais ceļamērķis Eiropā.
Spānija.
Uzdejosim flamenko.
- Karaliskie apartamenti. - Derēs.
Tā burtiski ir gada svarīgākā diena.
Trakums.
Tā ir taciņa?
Kolīdz kas iečīkstēsies, iešu atpakaļ.
Sarauj!
Tas bija jautri.
Tulkojusi Laura Hansone