De sier at å reise er å leve.
Ja, hvis ikke en dag på flyplassen har tappet deg for all energi.
Det er ingen andre steder hvor du må møte opp to timer før,
men plutselig står i fare for å være to timer forsinket.
Men jeg tror reisingen i fjor var noe positivt for meg.
Jeg har fått utvidet min horisont.
Til en viss grad.
Så nå begynner jeg med det enhver respektabel turist bør gjøre.
Jeg skal ta for meg Europa.
Greit. Hvor er vi nå?
Jeg skal ta for meg hele kontinentet
fra toppen til helt nederst.
Jeg skal utenfor allfarvei for å oppleve skjulte perler...
Får du med det?
...og omfavne denne spirende eventyrlysten.
Se på meg. Ingen hender.
De er der. Er dette baugen?
Jeg skal lære opp smaksløkene...
Oi, det er så godt!
Druene er modne.
...og prøve å leve som en innfødt.
Velkommen til landsbyen min.
Det er helt sprøtt.
Jeg reddet livet ditt. Husk meg.
Jeg skal pakke alle mine bekymringer...
Nå kommer de.
Man vet aldri hva kroppen vil gjøre når den er redd.
Jeg har ikke gjort noe liknende siden jeg var liten.
...og si tre ord jeg aldri før har sagt.
Klar for avgang.
EUROPA
Min europeiske odyssé fortsetter.
Jeg er nå i landet som har gitt verden filosofi,
demokrati, Olympiaden og oliven.
Viktige greier, men bare én av dem trengs til en god martini.
HELLAS
Hvis USA er landenes uregjerlige tenåring,
så er Hellas den vise bestefaren.
Men kanskje en bestefar som liker å ta seg en liten lur i sola.
Jeg er her på den flotte øya Milos, som bare har 5000 innbyggere.
Jeg lurer på om jeg vil lære noe om livet på denne lille øya
som kan hjelpe meg å forstå helheten.
Er det ikke rart? Jeg har nettopp kommet, men jeg er alt filosofisk.
Jeg har reist over Middelhavet fra Italia til Hellas,
og byttet ut de grønne åsene i Toscana for et mer ulendt terreng.
Hellas har forbløffende nok hele 6000 øyer.
Det er et av stedene i verden som har mest sol,
med 300 dager med sol per år.
Og her ved Egeerhavet skinner solen ned på denne vakre havnen.
Jeg drar til hotellet for å finne litt skygge.
- Hei, Mr. Levy. - Hei.
- Velkommen til Milos. - Kall meg Eugene.
Jeg heter Andreas.
- Jeg skal kjøre deg til hotellet. - Takk.
Er det første gang her?
Første gang i Hellas. Det er så fantastisk.
Bildet jeg har av Hellas
er blå himmel og kritthvite bygninger.
Som man så i Mamma Mia.
Jeg har hørt om hvor vakkert landet er.
Men ingen sa noe om disse stupene.
Ikke kjør for nær, Andreas.
- Nei. - Du får heller klemme fjellveggen.
Man har ikke slike veier i Toronto.
Jeg er en selverklært bygutt og har valgt å besøke Milos,
som er en av de minste og mer tradisjonelle øyene.
Jeg lurer på hva som må til for å bo her.
Ja, det er bra.
Før jeg får se hvordan folk bor her,
gir jeg meg selv et opphold på det femstjerners Milos Cove.
Og siden det er mitt program,
forundrer det deg ikke at dette er et bra sted å starte.
Det koster litt over 400 dollar per døgn.
Det er noe helt annet enn fiskerhyttene øya er kjent for.
Hei, Mr. Levy. Hvordan går det? Velkommen til Milos Cove og Milos.
Yannis og sønnen Andreas er egentlig fra Athen,
men forelsket seg i øya og drømte om å bygge et hotell her.
Det er nydelig.
- Det er yndlingshjørnet vårt. - Elsker det!
På denne stranden ferierte vi da jeg jeg var liten.
Vi kom hit med hele familien og tilbrakte sommeren her.
Stedet har vært et prosjekt far og sønn er lidenskapelig opptatt av.
De har brukt sju år på å bygge drømmen.
Hvordan samarbeider dere? Går det bra? Uten problemer?
- Ja. Jeg liker det, mesteparten av tiden. - OK.
Problemer? OK, så dere er ikke alltid enige?
Men uansett så er han faren min, og jeg er sønnen hans.
For oss er hotellet en familie.
Det jeg mener er at vi føler at gjestene, og også de som jobber for oss,
er en del av familien. Det er en stor familie.
Jeg har erfaring med å jobbe med familien.
Derfor beundrer jeg det de har oppnådd her.
Her er din villa. Kom inn.
Dette blir ditt hjem de neste dagene.
- Wow! Jeg liker dette. - Liker du det?
- Jeg liker det. Jeg liker det. - Bra.
Her har du alt. Du kan få din egen kokk,
spabehandling. Du trenger ikke flytte på deg.
Du kan bare bli her for alltid.
- Hvordan er livet på denne øya? - Alle kjenner alle her.
Hvis du vil holde på hemmeligheter...
Det som skjer på Milos, blir ikke på Milos.
- Jeg skal la deg nyte villaen og øya. - Takk, Yannis.
Jeg er ikke vond å be.
Dette er helt himmelsk for meg.
- Hei. - Hei, Mr. Levy.
Yanni, hotellets sjefkokk, stikker innom med noe godt.
Her er noe fra meg og teamet mitt.
Det er lokal blekksprut og hjemmebakt brød, bruschetta.
Lokal blekksprut?
Alt gikk jo så bra.
Det er noe man finner i sjøen rundt Hellas, og særlig her.
Aldri er et stort ord, men jeg kan bruke det nå.
Jeg vil aldri spise blekksprut. Det kan jeg bare ikke.
Jeg vet hvordan de ser ut. Det vil ikke skje.
Hvis man vil bli kjent med et sted, bør man besøke den lokale baren.
Jeg skal møte Yannis og få noe å drikke.
- Hei. Velkommen. - Jeg fant stedet.
Ja. Sett deg ned.
Phatses er en av de få tavernaene på øya.
Når arbeidsdagen er over, kommer mange øyboere hit for å slappe av.
Vi har det moro her. Vi hører på musikk, vi drikker og koser oss.
- Du har alt begynt. - Ja. En liten dram.
Vil du ha litt ouzo? Det er tradisjonell, gresk sprit.
- Vil du prøve? OK. - Ja, da blir det ouzo.
Vinden gir svar... Og jeg mener ikke Bob Dylan.
- Det blåser mye her. - Ja.
Vi har vind bare i omtrent ti dager i året.
Resten av året er det stille.
- Hei. Vær så god. - Hei.
- En liten ouzo. - Takk.
- Alle sammen. - Selvfølgelig.
- Skål! - Skål!
Sånn!
- Mamma! - Godt?
Det er faktisk det.
Det er som pastisen jeg prøvde i Frankrike, men annerledes.
Og med annerledes mener jeg sterkere.
Jeg føler alt hvor avslappet atmosfæren er her.
Det er ingen her uten et smil om munnen.
Det magiske ordet på gresk er kefi. Jeg kan ikke oversette det til engelsk.
Det betyr livsglede.
- Glem problemene dine. - Ja.
Uansett hva som skjer,
så må du endre humøret og bli glad.
Det er folk som har mange problemer, men når de kommer hit,
når de kommer til tavernaene med musikk, så glemmer de alt.
Man må få et utløp.
Jeg ser hvordan ouzo hjelper en å oppnå kefi,
men om det ikke går, har man en plan B.
Knuse noen tallerkener?
Sånn!
Ja!
- Wow! - Kom igjen.
Eugene. Det var det. Bravo.
De sier denne tallerkenknusingen begynte i den greske antikken
for å skremme bort onde ånder og skape glede.
To glass med ouzo... Gi meg noe annet å kaste.
Jeg kastet nesten Yannis.
Kefi er en sunn fornuft-filosofi.
Det å være med venner, slappe av, gi slipp,
spre glede og kjærlighet.
En morsom kveld. Vi fant visst den greske folkesjelen.
Takket være gårsdagens ouzo, sov jeg veldig godt.
Jeg vil finne ut om jeg kan lære å leve som en øyboer,
så jeg drar inn til byen.
Plaka, Milos' hovedstad, er bygd på toppen av en høyde
og har rundt 800 innbyggere.
Jeg skal møte Eleni, en ekspert på alt gresk, som skal vise meg rundt...
Om jeg finner henne.
Dette er litt risikabelt, for det er bare mange trange passasjer.
Hun burde vært litt mer nøyaktig. Jeg håper dette er riktig vei.
Spørs om dette går.
- Eugene. - Eleni.
Bra jobbet. Du fant meg.
For en plass å bli funnet.
- Da du kom rundt hjørnet, stilnet vinden. - Jeg har den innvirkningen.
Eleni vokste opp i Hellas med en gresk far og engelsk mor.
Det forklarer hvorfor hun snakker engelsk bedre enn jeg gjør.
Alle tenker på blått og hvitt som Hellas' farger, som i flagget.
Men i 1938 hadde vi et kolerautbrudd her på de greske øyene.
Diktatoren den gangen, en mann som het Ioannis Metaxas,
beordret alle til å bruke kalkvask på husene.
Kalkvask inneholder selvfølgelig kalk. Og kalk er desinfiserende.
- De må endre historien for brosjyrene. - Det selger ikke like bra.
- Nei. - Om Hellas' farger.
Nei. Ironisk nok er grunnen til at det er så mye blått
fordi det var den billigste fargen.
- Så vi må... - Endre historien.
Det er kanskje et fredelig og vakkert sted nå,
men det har tatt flere hundre år med hardt arbeid.
- Har aldri sett så svingete gater før. - Av en god grunn.
De sørget for at alle gatene var svingete, nærmest som en labyrint.
De ville sørge for at folk som ikke er kjent raskt går seg vill. Vet du hvorfor?
Nei, jeg forstår ikke hvorfor, men forklar.
Helt fra starten hadde Milos problemer med sjørøvere.
Det var grunnen til at de bygde slik.
Ideen var at sjørøverne ville gå seg bort, og innbyggerne ville få mer tid på seg.
Sjørøvere? Nå blir det fart på sakene.
Hellas har også andre unike måter å takle trusler på.
Som det onde øyet.
For av og til holder det ikke å knuse tallerkener for å holde seg trygg.
- Har du ikke hørt om det før? - Jeg har hørt uttrykket... På hatten der.
På hatter, på smykker. Det er overalt.
Hvis noen er sjalu på deg, så gir de deg et ondt blikk.
Uten et av disse, vil det gjøre deg veldig syk.
Du vil få hodepine som ikke går over. Du vil være sliten og sløv.
Ikke alle går rundt med det onde øyet, så om du gir dem komplimenter,
hvis du vet at alt går bra for dem
og du vil beskytte dem fra andres onde øyne, må du spytte på dem.
- Jeg tuller ikke. - Må man spytte på dem?
Hvis jeg gir deg en kompliment som: "Jeg elsker skjorten din.
Du ser flott ut." Så må jeg... tre ganger for å påkalle den hellige treenighet.
Hvis du vil si at alt er så fint i butikken her...
- Jeg vil ikke spytte på henne. - Hun setter nok pris på det.
Jeg setter pris på det.
Det er bra. Du har en veldig, veldig fin butikk...
Nå må du gjøre...
- Sånn ja! Bravo. - Utmerket.
Greit. Du filmer bra, Tom.
Ikke misforstå.
Eleni er fantastisk. Og hun kan alt om øya, alt om byen.
Kan jeg like mye om mitt land som hun kan om Hellas? Nei.
Jeg merker et slags stå-på-humør her på øya.
For meg handler det kanskje mer om: "Det kan jeg prøve."
Og jeg skal prøve noe som er kjernen i øyboernes liv.
Kokk Yanni skal ta meg med dit han får fersk fisk til hotellet.
Men han så ikke hva jeg gjorde i Skottland.
- Ble du født på Milos? - Nei.
Jeg er fra den nordlige delen av Hellas.
En venn tilbød meg en jobb på øya, og jeg forelsket meg i den.
Det er så vakkert her.
Jeg liker at folk ikke har det travelt. De stresser ikke.
De lar bare livet skje.
Jeg er ikke så sikker på at jeg
ville klart å bo i et lite samfunn,
om det ikke var rett ved en golfbane.
Da kan jeg vurdere det.
Det er visstnok ingen golfbaner på øya,
så jeg må finne en ny hobby som passer bedre her.
Fisking har vært viktig for øya i tusenvis av år.
Omtrent 95 % av båtene tilhører småskala-fiskere.
Vi skal møte kaptein Andreas.
Han er født og oppvokst på Milos, og kommer fra en fiskerfamilie.
En slags "fisker-line".
Jeg ser at Andreas har på seg fiskerklærne sine. Trenger vi det?
- Eller går det bra? - Du kan få det som beskyttelse.
- Er det bra? - Passer perfekt.
Du ser ut som en fisker.
Jeg ser iallfall ut som noe.
Selv om jeg ikke ble født inn i en familie med fiskere,
så begynner jeg å se hvor lokkende et liv på sjøen kan være.
Når solen kommer, blir vannet bare så blått.
Helt nydelig. Fargene, alt.
Jeg fikk aldri fiske da jeg var liten. Faren min fisket ikke. Ingen fisket.
Hvis du vil fiske med garn, så er dette det rette stedet å gjøre det.
Vi er framme.
Vår bøye er der.
Andreas satte ut garnene kvelden før,
mens jeg drakk ouzo og knuste tallerkener.
Han lærte alt han vet fra faren sin.
Han begynte tidlig, da han var ca. 10 år.
Faren hans begynte også tidlig og lærte fra sin far.
Det er en lang slekt med fiskere.
Vil du at sønnen din også skal bli fisker?
Absolutt ikke.
Det er færre fisk i Egeerhavet nå enn før.
Arbeidet er tøffere og mindre givende enn det var før.
- Blekksprut. - Blekksprut.
Blekksprut.
- Da var du heldig. - Lever fremdeles.
- Ser man det. - Den var liten.
- Nei. - Vil du? Ikke?
- Nei. - Er det et problem?
- Det går bra. - Den havner i sjøen.
- Vi tar ikke med oss den. - Slipp den tilbake.
- OK. - Sånn. Ha det.
Ha det.
Han vil huske det.
Jeg tror han ga meg et ondt blikk.
- Vil du prøve? - Skal jeg gjøre det?
- Få se. - Stå støtt.
Trekk det sakte inn. Bra.
- Oi. - Det er en papegøyefisk.
Det var en stor en.
Det blir lunsjen vår i dag. Da er det i orden.
Enklere å fange enn en blekksprut,
og den er populær som mat på øya.
Jeg har dårlig samvittighet. Han sier: "Hjelp meg!
Kan du hjelpe meg?" Kanskje det.
- Vi kaster den tilbake. - Vil du det?
Vi kan... Nei, nei.
- Du kan prøve. - Ikke noe problem.
Greit. Sånn. Lille venn... Se her.
- Slipp den i sjøen. - Jeg reddet livet ditt. Husk meg.
Få med deg filmene mine.
- Sånn. - Da er jobben min her gjort.
Jeg har gjort alt jeg kan.
Jeg tror ikke folk har overlevd her i tusenvis av år ved å kaste fisken tilbake.
Fisket er ikke som det var på øyene for 100, 200 år siden.
Og derfor ønsker ikke Andreas at sønnen skal velge samme yrke.
Man kan trygt si at jeg ikke passer til denne delen av øylivet.
Jeg skal møte Yanni og ta en øl på tørt land.
Mandrakia er en av øyas mest pittoreske fiskerlandsbyer,
med båthus som heter syrmata, som ble brukt av fiskerne
for å lagre og ta vare på de dyrebare båtene.
- Yamas. - Nettopp.
Er det en jobb som familien din hadde?
Innen mat?
Familien min eide en taverna da jeg var fire år gammel.
Jeg vokste opp på kjøkkenet de første årene av livet mitt.
- I tavernaen, rundt bordene, med kundene. - Ja?
Og det førte meg til det yrket jeg har nå, som kokk.
Hva tenker faren din om det valget du har tatt?
Han er glad jeg er i denne bransjen.
Hva med din familie? Er du...
- i en familiebedrift? - Nei.
Da jeg vokste opp, hjemme i byen min,
var det ingen som ble skuespillere.
Faren min måtte forlate skolen
da han var ung, da han var tenåring,
så han kunne jobbe og hjelpe til.
- Hjelpe familien. - Ja.
Så det handlet om å få en utdannelse.
Og hva gjør jeg? Jeg tar ikke dette med utdannelse særlig alvorlig.
Og jeg var litt... Jeg er vel familiens sorte får.
- Husker du hva fiskeren sa? - At ikke sønnen burde bli fisker.
Jeg tror ikke familien min ønsket at jeg skulle bli skuespiller.
Hva synes du om at barna dine driver med det?
Det var ikke enkelt å akseptere det.
- Det er et tøft yrke. - Ja.
Vanskelig å leve av det. Men de gjør det bra begge to.
- Jeg er stolt av dem. - Skål for det.
Ja.
Og etter enda en styrkende natt, takket være Hypnos,
den greske søvnguden, er jeg klar til å lære mer om øya.
Jeg er invitert til en festival,
en religiøs feiring som er risset inn i familielivet her.
Men jeg kan ikke komme tomhendt.
Vi skal til en øy som Yanni fortalte meg om i går kveld.
Det er en øy som visstnok har utmerket ost,
fordi det er mange geiter der.
Jeg har tenkt å ta med ost til festivalen, eller kanskje ei geit.
Tror ikke jeg kan nok gresk til å takle en ferge,
men heldigvis er Eleni her for å hjelpe meg.
Eleni! Vi skal på enda et eventyr.
Det er en perfekt dag for øyhopping.
- Er dette fergen? - Nei. Den er litt større.
Gresk øyhopping startet for alvor på 60-tallet da jetsettere,
hippier og reisende på billigtur ble tiltrukket av øyenes hedonistiske gleder.
Fergene går ikke hvis det er for mye vind,
men i dag er det trygt å reise. Jeg håper iallfall det.
- Der er billetten. - Min "ticket to ride".
Vi får god utsikt foran.
- Hvordan har reisen i Europa vært? - Et nytt eventyr på hvert sted.
Hvis du elsker mygg, vil du elsket Sverige i juni.
Skottland var et kick. Familien har tilknytning til Skottland.
- Så interessant. - Saint-Tropez var vakkert.
Det er Europa. Jeg elsker Europa på grunn av alle de forskjellige kulturene,
historien. Se på Hellas, med en historie som går tilbake 7000-8000 år.
Vi vet at folk har kommet til Milos iallfall de siste 11 000 årene.
Det er utrolig å tenke på at folk tok denne reisen for 11 000 år siden.
Og nå har jeg tatt den samme reisen på bare 30 minutter.
Kimolos er enda mindre enn Milos, med bare 900 innbyggere.
Den er bare tilgjengelig med båt, så den står der ganske urørt.
Vi skal møte Antonis, en tredjegenerasjons geitebonde.
Du store.
Han lager 15 forskjellige oster og har over 500 geiter.
Jeg tror jeg er i mindretall.
- Han er vennlig. - Han spiser fingeren min.
Hva smaker det? Hva er det?
Ikke spis buksa mi. Ikke skjorta!
- De spiser alt. - Fordi det er foringstid.
Men jeg har bare én skjorte.
Geiter er fremdeles en viktig del av livet på øyene,
så Antonis vil lære meg ett og annet.
Antonis spør om du vil hjelpe til, og kanskje melke et dyr.
Ja. Det er alltid en første gang for alt.
Skal vi melke alle?
Herregud.
Antonis selger en kjent gresk ost som heter manoura.
For å lage den, trenger han geitemelk, mye geitemelk.
Du klyper øverst og fører én og én finger ned.
Hun er i trygge hender.
Jeg tuller.
OK! Ja!
Jeg får teken på det.
Antonis trenger desperat folk som kan jobbe her.
- Så... Du får tilbud om jobb. - Når skal jeg begynne?
- I går. - I går?
Tror jeg har funnet et nytt kall.
Geitebonde. Det er et tøft yrke.
Min personlige teknikk når det gjelder å melke geiter, er å ta tak
og så trekke fingrene ned.
Ned.
Og så får du... Da får du en fin sprut.
Som kommer ut.
Kom. Jeg tar med dette.
Greit?
- Han sier du kan ha det i kaffen. - Den var morsom.
Jeg har lært meg å melke geiter, så nå drar vi til Antonis forretning
for å få litt manoura til festivalen.
Her er osteforretningen.
Se på det bildet. Det er bestefaren, som lærte Antonis...
- Bestefaren? - ...alt han kan.
Og det er faren. Der har du tre generasjoner.
- Det trengte du ikke å si, for jeg ser... - Ansiktet.
Man ser det.
Har sønnen din gjort en god jobb?
Han er veldig fornøyd. Sønnen har utviklet virksomheten fordi han elsker den.
Jeg har mye respekt for Antonis.
Familiebedrifter går til neste generasjon.
Det er en rød tråd her.
Takk, Antonis.
Det var hyggelig å treffe deg. Lykke til.
Det skjer nok oftere i Europa enn i Nord-Amerika.
Det er flott om unger kan jobbe med fedrene. Jeg gjorde det med sønnen min.
Det er svært givende.
Jeg har kjøpt noe av den fineste osten man kan få tak i,
og nå skal jeg gjøre meg klar for siste kvelden på øya.
Helgendagsfestivalen er på sørsiden av Milos ved kirken.
Jeg er invitert hit for å feire St. Helena,
en årlig begivenhet i den gresk-ortodokse kalenderen
som betyr bønner, stearinlys og en stor fest.
Det blir ikke mer autentisk enn dette. Alle kjenner alle.
- Vi har en gave til deg. - Til meg?
Det er øyas hjerte og sjel.
Blekksprut?
Du er på en øy.
Det er din siste kveld her. Man forstår mye av kulturen gjennom maten.
Det ser ut som en pølse i brød.
Jeg tror ikke at å spise blekksprut vil gi meg kefi, som Yannis beskrev.
Men er man i Hellas...
- Fremdeles... - Godt.
Ja.
- Godt. - Bra.
Jeg har med meg noen.
- Eugene. Fader... - Hils på fader...
- Hvordan går det? - Hyggelig.
Jeg har det bra. Takk.
Nå føler jeg virkelig at jeg er tatt inn i varmen.
- Liker du Milos? - Jeg elsker Milos.
Man må ha en prest med humoristisk sans.
- Det er en flott kirke. - Vil du se inni?
- Ja. - Kom, så går vi.
Han sa at det er en åndelig opplevelse for deg.
Munk.
- OK. - Som en munk.
Bli med meg.
Når man går inn, tenner man et lys.
Tanken er at røyken fra flammen vil sende bønnene opp til himmelen.
Ja?
Tre lys for familien min.
Selv om man ikke er særlig religiøs, er det spesielt å komme til et slikt sted.
Jeg tror det med lysene fungerer for alle. Ikke sant?
Det var en fantastisk kveld på festivalen.
Jeg tar til meg kefi-filosofien. Man kunne føle den i kveld.
Venner og familie som samles. En kjærlighetsfestival.
Milos handler for meg om å ta vare på naboene, å hjelpe til,
arbeid man har hatt i familien i mange generasjoner
som man gir fra far til sønn.
Det er tydelig at grekerne har familien som midtpunkt.
Den spiller en stor rolle for å gjøre livet på øya mulig.
Familien kan holde deg på rett kjøl og hjelpe deg å navigere i verden.
Jeg kom til Hellas og forventet historie, men Milos har minnet meg på
at vi må sette pris på det vi har nå med våre nærmeste.
Bravo!
Neste gang...
Min siste europeiske destinasjon.
Spania.
La oss danse flamenco.
- Kongesuiten. - Greit.
Det er årets største dag.
Helsprøtt.
Er det stien?
Hører jeg et knirk, går jeg tilbake.
Kom igjen!
Det var moro.
Tekst: Tina Shortland