Pravijo, da živiš le, če potuješ.
Mogoče, če ti dan na letališču prej ne izpije vseh moči.
Še kje drugje od vas zahtevajo, da pridete dve uri prej le zato,
da se lahko zgodi, da boste dve uri zamujali?
Vendar vseeno mislim, da so mi lanska potovanja koristila.
Razširila so mi obzorja.
Do neke mere.
Zato se lotevam nečesa, kar mora menda storiti vsak popotnik, ki kaj da nase.
Prepotoval bom Evropo.
V redu. Kje smo pravzaprav?
Prepotoval bom vso celino.
Od skrajnega severa do skrajnega juga.
Zapustil bom uhojene poti, odkrival skrite bisere...
Snemate?
...in razvijal pustolovskega duha, ki se prebuja v meni.
Poglejte, brez rok.
Tukaj so. Kako se reče temu? Krma?
Izobraževal bom svoje brbončice...
U, je bilo dobro.
Grozdje čaka.
...in poskušal živeti kot domačin.
Dobrodošli v moji vasi.
To je noro.
Življenje sem ti rešil. Ne pozabi me.
Skrbi bom pospravil med prtljago...
Prihajajo.
Ne vemo, kako se bo telo odzvalo na grozo.
Tega nisem počel od otroštva.
In izrekel bom besede,
ki jih nisem še nikoli.
Pripravljen sem na vzlet.
EVROPA
Moja evropska odisejada se nadaljuje.
Sem v državi, ki je svetu dala filozofijo,
demokracijo, olimpijske igre in olive.
Same pomembne stvari. Ampak v martini lahko damo le eno od njih.
GRČIJA
Če sta ameriški celini v svetovni družini razposajeni najstnici,
je Grčija moder očak.
Čeprav očak, ki pod popoldanskim soncem rad zadrema.
Sem na osupljivem otoku Milos, ki ima samo 5000 prebivalcev.
Sprašujem se, ali mi bo spoznavanje življenja na tem otočku
morda pomagalo razumeti življenje na splošno.
Hecno, komaj sem prišel sem, pa se že počutim filozofsko.
Iz Italije sem se čez Sredozemlje odpravil v Grčijo.
Zelene toskanske griče sem zamenjal za nekaj veliko bolj robatega.
Grčija ima približno šest tisoč otokov.
Je pa tudi eno od območij z največ sonca na svetu.
Ponaša se s kar tristo sončnimi dnevi na leto.
Sonce v tem čudovitem pristanišču v Egejskem morju resnično pripeka.
Zato grem v hotel poiskat senco.
- Pozdravljeni, g. Levy. - Zdravo.
- Dobrodošli na Milosu. - Eugene.
Jaz pa sem Andreas. Odpeljal vas bom v nastanitev.
Ste prvič tukaj?
Prvič v Grčiji. Neverjetno, ne?
V duhu sem si Grčijo slikal kot deželo
kraljevsko modrega neba in bleščečih belih zgradb.
Kot v muzikalu Mamma Mia.
Pripovedovali so mi o lepotah te države.
Toda te klife so mi žal zamolčali.
Andreas, ne približajte se preveč.
- Ne bom. - Držite se varnejše strani ceste.
- Stene. - Bom.
V Torontu nimamo takih cest.
Mestna srajca sem, toda za obisk Milosa sem se odločil,
ker je eden manjših in bolj tradicionalnih otokov.
Zanima me, iz kakšnega testa moraš biti, da živiš tukaj.
O ja. Fino.
Preden pa bom okusil življenje domačinov,
si bom privoščil bivanje v Milos Covu, hotelu s petimi zvezdicami.
In ker je oddaja moja,
vas ne bo presenetilo, da se mi to zdi dobra odskočna deska.
Najcenejša nočitev stane samo dobrih 400 dolarjev.
Hotel je popolnoma drugačen od ribiških koč, po katerih slovi otok.
Pozdravljeni, g. Levy. Dobrodošli v Milos Covu.
Dobrodošli na Milosu.
Janis in njegov sin Andreas sta sem prišla iz Aten.
Zaljubila sta se v otok in sklenila, da bosta na njem zgradila hotel.
- Čudovito je. - To je najin najljubši kotiček.
Navdušen sem.
To je plaža, na katero so me starši v otroštvu vodili na počitnice.
Vsa družina je prišla. Tu smo preživeli poletje.
Oče in sin sta se za ta projekt odločila iz ljubezni do kraja.
Vizijo sta uresničevala sedem let.
Kako sodelujeta? Dobro? Brez prepirov?
Ja. Večinoma uživam.
Torej se tudi sporečeta?
- Ja. - Skočita si v lase.
Ampak ne glede na vse ostajava oče in sin.
Za naju je hotel družina.
Gostje in sodelavci so za naju del družine.
Velika je.
Vem, kako je delati s sorodniki,
zato lahko njun dosežek samo občudujem.
To je vaša vila. Vstopite, prosim.
Prihodnjih nekaj dni bo vaš dom.
- Vau. Janis, všeč mi je. - Res?
- Ja. - Me veseli.
Tu imate vse.
Lahko imate osebnega kuharja, zdraviliške tretmaje.
Nikamor vam ni treba.
Tu lahko ostanete v nedogled.
Kakšno je življenje na tem otoku?
Vsi se poznamo med sabo.
Če bi radi kaj prikrili...
Na Milosu to ni mogoče.
Eugene, pustil vas bom uživati v vili in otoku.
Janis, hvala.
Ni mi treba dvakrat reči.
Tako si namreč predstavljam raj.
- Zdravo. - Pozdravljeni.
Jani, glavni hotelski kuhar, mi je prinesel poslastico.
Malenkost od mene in moje ekipe.
Tukaj ulovljena hobotnica in naš domači kruh, brusketa.
Tukaj ulovljena hobotnica?
Pa se je tako lepo začelo.
To najdete v Grčiji povsod. Zlasti pa na tem otoku.
"Nikoli" je velika beseda. Ampak tu jo lahko uporabim.
Hobotnice nikoli ne bom jedel. Preprosto ne morem.
Vem, kakšne so, veste? Ne bo se zgodilo.
Če hočete spoznati značilnosti kraja, morate obiskati krajevni bar.
Z Janisom se dobim na pijači.
- Pozdravljeni. - Našel sem ga.
Prosim, sedite.
Fatses je ena od maloštevilnih gostiln na otoku.
Sem se po delu pridejo sprostit številni otočani.
Tu se zabavamo.
Poslušamo glasbo, pijemo in uživamo.
- Vidim, da ste že začeli. - Ja. Že pijem. Bi popili uzo?
Uzo je tradicionalno grško žganje.
- Bi ga pokusili? - Prav. Uzo bom.
Odgovor je odnesel veter.
- Ja. - Ne kot v pesmi Boba Dylana.
- Otok je vetroven. - Ja.
No, tu piha deset dni na leto.
Preostanek leta je mirnejši.
- Pozdravljeni. Izvolite. - Zdravo.
Malo uza.
- Hvala. - Uzo.
- Vsi trčimo. - Seveda.
- Ja. - Na zdravje.
Na zdravje.
Pa dajmo.
- Uf! - Je dober?
Ja, je.
Kot pastis, ki sem ga pokusil v Franciji. Ampak drugačen.
Močnejši.
Že čutim tukajšnji sproščeni utrip.
Niti enega kislega obraza ne vidim.
Čarobna beseda v grščini kefi.
Ne znam je prevesti.
Pomeni veselje do življenja.
- Pozabite skrbi. - Ja.
Karkoli se zgodi,
morate spremeniti čustva in se posvetiti sreči.
Nekateri imajo veliko težav. Toda ko pridejo sem,
ko pridejo v gostilno z glasbo, na vse pozabijo.
To je njihov ventil.
Razumem, kako uzo pomaga doseči kefi,
ampak če to spodleti, imajo rezervni načrt.
Preprosto razbiješ nekaj krožnikov?
Takole!
Ja!
Dajte.
Eugene. Tako, ja. Bravo.
Običaj razbijanja krožnikov izvira iz stare Grčije.
Tako so preganjali zle duhove in privabljali veselje.
Po dveh šilcih uza bi lahko vrgel kaj drugega.
Skoraj bi vrgel Janisa.
Kefi je zdravorazumska filozofija.
Dobite se s prijatelji, se sprostite, si daste duška,
širite veselje in ljubezen.
Zabaven večer. Vživel sem se v grškega duha.
Po zaslugi uza sem spal kot dojenček.
Zdaj sem pripravljen odkriti, ali se lahko naučim živeti kot otočan.
Odhajam v mesto.
Kraj Plaka na vrhu hriba je glavno mesto Milosa.
Šteje le približno 800 prebivalcev.
Dobil se bom z Eleni, strokovnjakinjo za vse grško.
Razkazala mi bo mestece.
Če jo bom našel.
Zdi se mi nekoliko tvegano, ker mesto prepletajo uličice.
Lahko bi mi dala natančnejša navodila.
Upam, da sem na pravi poti.
Ugibam.
- Eugene. - Eleni.
Juhu! Bravo. Našli ste me.
In to na kakšnem kraju!
Ko ste zavili okoli vogala, je veter pojenjal.
Ja, to je moja skrivna moč.
Eleni je odraščala v Grčiji. Njen oče je Grk, mama pa Angležinja.
To pojasnjuje, zakaj govori angleško bolje od mene.
Vsi mislijo, da sta bela in modra barvi Grčije. Na grški zastavi že.
Leta 1938 je na grških otokih izbruhnila kolera.
Takratni diktator Joanis Metaksas
je vsem ukazal, naj hiše prebelijo z beležem.
V njem je apno.
Apno pa je močno razkužilo.
Za turistične letake so morali spremeniti zgodbo.
To res ni reklama za barve Grčije, ne? Ne, saj vem.
In modra barva prevladuje le zato, ker je bila najcenejša.
- Spet so... - Spremenili zgodbo.
- Ja. - Drugače so jo napletli.
Kraj je zdaj spokojen in lep,
toda do tega vodi večstoletna trnova pot.
Nisem še videl bolj zavitih ulic...
- Zanje imajo dober razlog. - ...od teh tukaj.
Prav potrudili so se, da so vse ulice tako zavite.
Skoraj kot blodnjak.
Poskrbeti so hoteli, da se ljudje od drugod tu zlahka izgubijo.
- Veste, zakaj? - Niti sanja se mi ne. Povejte.
Milos je imel od vedno težave s pirati.
Zato je kraj tako zgrajen.
Otočani so hoteli, da se izgubijo. Tako so pridobili čas,
da poiščejo rešitev ali pobegnejo.
V redu, pirati. Zdaj je pa že zanimiveje.
Grčija se je domislila še drugih samosvojih rešitev
za premagovanje nevarnosti.
Recimo uročljivo oko.
Včasih si namreč varnosti ne zagotovite le z razbijanjem krožnikov.
- Še niste slišali za uročljivo oko? - Sem, ampak... Na klobuku je.
Na klobuku, na nakitu. Tako rekoč povsod.
Če vam kdo zavida, vas hoče s pogledom uročiti.
Če ne nosite kaj od tega, boste zelo zboleli.
Mučil vas bo stalen glavobol. Utrujeni boste, brezvoljni.
Vsi ne nosijo uročljivega očesa. Če jih hvalite
ali veste, da jim gre dobro,
in jih želite zavarovati pred uroki drugih...
- Ja. - Pljuniti morate nanje.
- Resno. - Pljuniti morate nanje?
Ja. Če bi vas hotela pohvaliti, reči, da mi je vaša srajca zelo všeč,
da ste zelo čedni, bi morala... Trikrat, da bi priklicala sveto Trojico.
Če bi hoteli pohvaliti trgovino, reči, da je tu vse čudovito...
Nočem pljuniti nanjo.
- Vesela bi bila. - Zakaj bi jo pljunil?
- Vesela bi bila. - No?
Fino. Zelo zelo lepo trgovino imate
- Zdaj morate... - Takole.
- Tako, ja. Bravo. - Sijajno.
Tom, izvrsten snemalec si.
Ne razlagajte si narobe. Eleni je čudovita.
In o tem otoku ve prav vse. O mestu tudi.
Vem jaz o svoji državi toliko kot ona o Grčiji?
Ne.
Prevzemam otoški optimizem.
Čeprav bi bilo bolje reči, da to poskušam.
Poskusil bom nekaj, kar je osrednji del otoškega življenja.
Chef Jani me pelje k viru svežih rib za hotelsko restavracijo.
Vendar ni videl, kako sem se obnesel na Škotskem.
- Ste se rodili na Milosu? - Ne.
S severa Grčije sem.
Prijatelj mi je tukaj ponudil službo. In otok me je prevzel.
Čudovit je. Sijajen.
Všeč mi je, da se ljudem nikamor ne mudi, da niso zaradi ničesar v stresu.
Življenju dovolijo, da teče po svoje.
Jaz se ne bi
dobro vključil v majhno skupnost.
Razen če bi bila zraven golfišča. To bi bilo...
Potem bi si morda premislil.
Na otoku menda ni golfišča,
zato potrebujem hobi, primernejši za življenje tukaj.
Ribolov je za te otoke pomemben že tisočletja.
Približno 95 % čolnov pripada malim ribičem.
Obiskala bova kapitana Andreasa.
Na Milosu je od rojstva. Je potomec več generacij ribičev.
Prava ribiška družina.
Andreas je v ribiškem pajacu, drži?
- Ga potrebujeva? Ali je za okras? - Lahko dobite enega, ja.
Da se zavarujete.
- Bo tako v redu? - Ja.
Kot ulit je. Pa ste kot pravi ribič.
No, zagotovo kot pravi... Bom raje tiho.
Nisem se rodil v ribiški družini kot najin kapitan,
vendar počasi razumem privlačnost življenja na odprtem morju.
Ko sije sonce, je voda neverjetno modra.
Božansko je. Barve, vse.
V otroštvu nisem hodil na ribolov.
Moj oče ni lovil rib. Nihče ne ribari.
Če hočete kje loviti ribe z mrežo, je to pravi kraj za to.
Pravi, da smo prispeli.
Naša plovka je tam.
Andreas je vrgel mreže prejšnji večer,
ko sem pil uzo in razbijal krožnike.
Vse, kar ve, se je naučil od očeta.
Začel je zgodaj, že pri desetih letih.
Tudi njegov oče je začel ribariti v otroštvu. Učil se je od svojega očeta.
Dolga vrsta ribičev.
Andreas, bi radi, da bo ribič tudi vaš sin?
To je bil odločen ne.
V Egejskem morju je zdaj manj rib kot prej.
Delo je zato težje in zasluži se manj.
- Hobotnica. - To je hobotnica.
Hobotnica!
- Danes je vaš srečen dan. - In še kar traja.
- Glej no! - Majhna je.
- Ne. - Bi... Ne?
Ne.
- Težave? - Ne.
- Ne, v redu je. - Nazaj v morje bo šla.
- Ja. - Ne z nami.
- Nazaj v morje gre. - Majhna je.
- V redu. - Pojdi. Adijo.
Adijo.
Zapomnila si bo.
Jaz pa tudi. Uročila me je.
- Bi poskusili? - Vlečem naj?
- Pa poglejmo. - Trdno stopite.
In počasi. Že gre. Tako, ja. Bravo.
Papagajevka je.
- Papagajevka. - Ja.
Velika je.
- Ja. - Papagajevka.
In to je samec. Tako, pa imamo kosilo.
Papagajevke je laže ujeti kot hobotnice.
Na otokih so priljubljene.
Smiliš se mi. Res.
"Pomagaj mi," pravi. "Mi lahko kako pomagaš?" Mogoče pa res.
- Vrziva jo nazaj. - Resno?
Saj lahko... Ne.
Poskusite.
- Ni problema. - Ja.
No, pa dajmo.
- Takole. Samo... - Takole, mali. Poglej.
- Vrzite ga v vodo. - Rešil sem te.
Ne pozabi me.
Oglej si kak moj film.
Takole.
Moje delo tukaj je končano.
Trudil sem se biti koristen.
Ljudje tu niso preživeli več tisočletij tako,
da so metali ribe nazaj v morje.
Ribolov na teh otokih ni več tak, kot je bil pred sto ali dvesto leti.
Tudi zato Andreas noče, da njegov sin prevzame ta poklic.
Pošteno bom povedal. Nisem za to plat otoškega življenja.
Janiju sem obljubil, da bova šla na pivo. Če bova pila na kopnem.
Mandrakia je ena najslikovitejših ribiških vasi na otoku.
Tukajšnje čolnarne se imenujejo sirmata. Ribiči so jih včasih uporabljali
za shranjevanje in vzdrževanje dragocenih plovil.
- Jamas. - Tako je.
Se je vaša družina ukvarjala s tem?
Z gostinstvom?
V mojem otroštvu je imela moja družina gostilno.
Prva leta sem preživel v kuhinji,
- v gostilni, pri mizah, z gosti. - Tako?
Verjetno sem zato postal glavni kuhar.
Kaj o vašem poklicu meni vaš oče?
Po mojem je navdušen.
Pa vaša družina? Ste...
- Vodite družinski posel? - Ne.
Ko sem jaz odraščal, se v mojem kraju
nihče ni vrgel v igralstvo.
Oče je moral pustiti šolo
že precej zgodaj, kot najstnik.
Delat je šel, da bi pomagal...
- Družini. - Ja.
Zato so hoteli, da študiram.
Ampak meni ni bilo prav veliko do šole.
V družini sem bil črna ovca.
- Se spomnite ribičevih besed? - Noče, da njegov sin postane ribič.
Moji niso hoteli, da bi se posvetil igri.
Ampak vaši otroci so v istem poklicu.
S tem se nisem zlahka sprijaznil.
- To je eden najtežjih poklicev... - Ja.
Za zaslužek.
Ampak gre obema dobro.
- Ponosen sem nanju. - Nazdraviva na to.
Ja.
Po še enem krepčilnem spancu, za katerega je poskrbel Hipnos,
grški bog spanja, lahko otok spoznavam naprej.
Povabili so me na češčenje,
na verski praznik, ki je tu vtkan v družinsko življenje.
Vendar ne morem priti praznih rok.
Gremo na otok, ki mi ga je Jani omenil sinoči.
Na njem menda izdelujejo izvrsten sir,
saj imajo veliko koz.
Pomislil sem, da bi na češčenje prinesel sir ali pa kar kozo.
Dvomim, da se bom s svojim znanjem grščine znašel na trajektu,
ampak na srečo bo šla Eleni z mano.
Eleni! Odpravljava se na novo dogodivščino.
Odličen dan za obiskovanje otokov.
- Kaj pravite? - Prav.
- Je to trajekt? - Ne, nekaj večjega bo.
Skakanje z enega grškega otoka na drugega se je razmahnilo v šestdesetih,
ko je visoko družbo, hipije in popotnike s plitvim žepom navdušilo otoško uživanje.
Če je preveč vetrovno, trajekti ne vozijo.
Ampak danes je plovba varna. Oziroma zanašam se na to.
- Vaša vozovnica. - Za trajekt.
Spredaj je boljši razgled.
- Kakšna se vam do zdaj zdi Evropa? - Vsaka država je drugačna.
Če imate radi komarje,
- boste na Švedskem junija uživali. - Res?
Škotska mi je vlila moči. Tam so živeli moji predniki.
Gotovo je bilo zanimivo.
Saint-Tropez je zelo lep. Vse to je Evropa.
Tako zelo mi je všeč zaradi raznovrstne kulture
in zgodovine. Grčija ima 8000 let staro zgodovino.
Vemo, da je bil Milos poseljen že pred 11.000 leti, če ne celo prej.
Neverjetno, ljudje so tod pluli že pred 11.000 leti.
Jaz pa sem to pot opravil zgolj v pol ure.
Kimolos je še manjši kot Milos. Ima 900 prebivalcev.
Dostopen je le s čolnom in zato precej samosvoj.
Obiskala bova kozjerejca Andonisa.
Mejduš.
Izdeluje petnajst vrst sira in redi več kot petsto koz.
V manjšini sem.
- Zelo prijazen je. - Prst mi sesa.
Kakšnega okusa je? Ne pojej mi hlač!
Ne, srajce tudi ne.
- Koze bi pojedle vse. - Lačne so.
Samo eno srajco imam.
Kozjereja je še vedno pomemben del otoškega življenja.
Andonis me želi malo podučiti.
Sprašuje, ali bi mu pomagali. Morda pomolzli kakšno kozo?
Zakaj pa ne? Nova izkušnja.
Vse bomo pomolzli?
O bog.
Andonis prodaja slavni grški sir manuri.
Zanj potrebuje kozje mleko. V velikih količinah.
Vime stisnete in povlečete.
Brez skrbi, v dobrih rokah je. Ne bo kozjih molitvic.
To!
Počasi mi bo steklo.
Andonis pravi, da mu primanjkuje delavcev, zato je...
Dobili ste ponudbo za službo.
Kdaj začnem?
- Včeraj. - Včeraj?
Pravkar sem našel nov poklic.
Kozji pastir bom. Povem vam, naporno je.
Moja tehnika molzenja koz je taka: zgrabim
in s prsti potiskam navzdol.
Navzdol.
In potem brizgne mleko ven v lepem curku.
Ja? Brizgne ven.
Pojdimo. To gre z nami. Prav?
- Samo za h kavi ga je, pravi. - Duhovitež, kaj?
Molžo koz sem usvojil
in zdaj gremo v Andonisovo trgovino po sir manuri za češčenje.
To je njihova prodajalna sira.
Poglejte fotografijo. To je Andonisov ded. Naučil ga je...
- To je ded. - Vsega, kar ve.
In to je njegov oče. Tri generacije na kupu.
Ne bi vam bilo treba povedati, ker vidim.
Obraz.
Tukaj. Menite, da vaš sin dela dobro?
Pravi, da je zelo vesel, da je prevzel posel. On je v njem užival.
Andonisa zelo spoštujem.
Družinska podjetja prehajajo iz roda v rod.
To je tu rdeča nit.
Hvala, Andonis.
Lepo, da sem vas spoznal. Srečno.
To je v Evropi pogosteje kot v Severni Ameriki.
Super je, če otroci lahko delajo z očetom.
Jaz sem s sinom. To me je izpolnjevalo.
Dobil sem nekaj najboljšega kozjega sira, kar ga je naprodaj,
zato se grem lahko pripravit za zadnjo noč na otoku.
Češčenje je na jugu Milosa, pri cerkvi Sv. križa.
Povabili so me na slavje v čast svete Helene,
ki ga grški pravoslavci priredijo vsako leto.
Povezano je z molitvami, svečami in veliko zabavo.
Bolj domače že ne more biti. Vsi se poznajo med sabo.
- Darilo imamo za vas. - Zame?
Ja.
To je srce in duša otoka.
Hobotnica?
Na otoku ste.
To je vaš zadnji večer. Kulturo spoznate tudi skozi hrano.
Videti je kot hrenovka.
Nisem prepričan, da mi bo hobotnica pomagala do kefija, ki ga je opisal Janis,
toda ko si v Grčiji...
- Še vedno je... - Dobro.
Ja. Ja.
- Zelo dobro. - Fino.
Nekoga sem pripeljala.
Eugene. Oče...
- Kako ste? - Pozdravljeni. Dobro, hvala.
Zdaj sem pa res pravi domačin.
- Imate radi Milos? Ne. - Obožujem ga.
Duhovite duhovnike imam rad.
Lepa cerkvica.
- Si jo hočete ogledati? - Ja.
Pojdiva skupaj.
Rekel je: "To bo za vas duhovna izkušnja."
Menih.
- V redu. - Kot menih.
Pridite, bova pokukala.
Ljudje ob vstopu vzamejo svečo in jo prižgejo.
Dim iz plamenčka so vaše molitve, ki se dvigajo v nebo.
Ja?
Tri sveče za mojo družino.
Tudi če niste verni,
so taki kraji zelo duhovni.
Sporočilo o teh svečah
- je sprejemljivo za vsakogar. Drži? - Ja.
Večer je bil prekrasen.
Sprejemam filozofijo kefija. Nocoj sem jo čutil.
Snidejo se prijatelji in sorodniki. To je praznik ljubezni.
Milos zame uteleša skrb za sosede, medsosedsko pomoč,
delo, ki ga družina prenaša iz roda v rod,
z očeta na sina.
Očitno je, da je pri Grkih družina središče vsega.
Pripadnost družini omogoča življenje na tem otoku.
Poskrbi, da ostanete na pravi poti,
da se znajdete v svetu okoli sebe.
Pričakoval sem, da se bom v Grčiji potopil v preteklost,
toda Milos me je spomnil,
da moramo ceniti sedanjost, trenutke s svojimi najdražjimi.
Bravo!
Prihodnjič...
Moj zadnji cilj v Evropi.
Španija.
Pa zaplešimo flamenko.
- Kraljev apartma. - Vzamem.
To je najpomembnejši dan v letu.
Noro.
To je steza?
Če bo zaškripalo, se bom obrnil.
Pa dajmo!
Zabavno je bilo.
Prevedla Polona Mertelj