Att resa är att leva, sägs det.
Ja, kanske det. Om inte flygplatsen suger livet ur en först.
Vilket annat ställe kommer man två timmar för tidigt till...
...bara för att komma farligt nära att komma två timmar för sent?
Trots det gjorde fjolårets resor mig gott.
De vidgade mina vyer.
I viss mån.
Därför beger jag mig ut på ett måste för alla respektabla världsresenärer.
Dags för Europa.
Var är vi egentligen?
Jag ska ut på kontinenten.
Från nordligaste norr till sydligaste södern.
Jag lämnar turiststråken för att upptäcka hemliga smultronställen...
Har ni sett?
...och anamma min nya äventyrslystnad.
Titta! Inga händer!
Här är de ju! I, vad heter det, fören?
Jag ska träna mina smaklökar...
Jösses, vad smarrigt!
Druvorna är redo.
...och försöka leva som lokalbefolkningen.
Välkommen till byn.
Det här är vansinne.
Kom ihåg vem som räddade ditt liv!
Jag packar min oro djupt nere i resväskan...
Nu kommer de.
Man vet aldrig vad kroppen gör när man får panik.
Jag har inte gjort nåt liknande sen jag var liten.
...och jag tänker säga tre ord jag aldrig sagt tidigare.
Klar för start.
Min europeiska odyssé fortsätter,
och jag befinner mig nu i landet som gav världen filosofi,
demokrati, olympiska spelen och oliver.
Viktiga grejer.
Men bara en av dem behövs för en god martini.
GREKLAND
Om USA är den vilda tonåringen i världsfamiljen,
så är Grekland den gamle vise farfadern.
En farfar som tycker om att ta en tupplur i eftermiddagssolen.
Jag är här på paradisön Milos, en ö med bara 5 000 invånare.
Och jag undrar om livet på den här lilla ön
kan ge mig ett större perspektiv på saker.
Det är lustigt. Jag kom just, och jag känner mig redan filosofisk.
Jag har färdats över Medelhavet från Italien till Grekland
och bytt Toscanas grönklädda kullar mot något betydligt mer oländigt.
Grekland har 6 000 öar, mer eller mindre.
Det är en av världens soligaste platser, med omkring 300 dagar solsken om året.
Och här vid Egeiska havet gassar solen ner på denna vackra hamn.
Så jag åker till hotellet för att få lite skugga.
- Hej, mr Levy. - Hej.
- Välkommen till Milos. - Kalla mig Eugene.
Jag heter Andreas.
- Jag ska köra dig till hotellet. - Tack.
Första gången här?
Första gången i Grekland. Vilket spektakulärt ställe.
Bilden av Grekland jag har i mitt huvud
är kungsblå himmel och kritvita byggnader.
Precis som i Mamma Mia.
Jag har hört talas om landets skönhet.
Dessvärre har jag inte hört nåt om de här stupen.
Kör inte för nära, Andreas.
- Nej då. - Håll dig på den säkra sidan.
- Krama väggen, som folk säger. - Jag gör så.
Vägar som denna hittar man inte i Toronto.
Som självutnämnd stadsgrabb har jag valt att besöka Milos
för att det är en av de mindre och mer traditionella öarna,
och jag vill ta reda på vad som krävs för att leva här.
Åh, vad smidigt.
Innan jag får erfara hur öborna lever,
unnar jag mig en vistelse på femstjärniga Milos Cove.
Och eftersom det är mitt program
så är det föga förvånande att jag tycker det är en bra början.
Och med priser från 400 dollar per natt
är det något helt annat än fiskestugorna ön är känd för.
Hej, mr Levy. Hur står det till? Välkommen till Milos Cove.
Välkommen till Milos.
Yannis och hans son Andreas, ursprungligen från Aten,
föll pladask för ön och drömde om att bygga ett hotell här.
Vad vackert!
Det här är vårt favorithörn.
Underbart.
Det här var en strand när vi semestrade här när jag var liten.
Vi kom hit med hela familjen och tillbringade sommaren här.
Platsen har varit ett passionsprojekt för de två,
som gav sju år av sina liv för att förverkliga sin vision.
Hur väl jobbar ni ihop? Går det bra? Kommer ni överens?
Absolut. Jag har kul, för det mesta.
Så ni har era stunder?
- Ja. - Ni ryker ihop ibland.
Vad som än händer är han min far, och jag är hans son.
För oss är hotellet en familj.
Med det menar jag att våra gäster och alla anställda
är en del av familjen. Det är en stor familj.
Jag vet hur det är att jobba med familjen,
så jag kan inte annat än beundra vad de har åstadkommit här.
Din villa.
Var god stig på.
Det här är ditt hem de kommande dagarna.
- Wow. Yannis, jag gillar det. - Gillar du det?
- Jag gillar't. - Kul att höra.
Allt finns här.
Du kan ha din privata kock, din spaterapi...
Det är ett ställe man inte behöver lämna.
Man kan stanna så länge man vill.
Hur är livet här på ön?
Alla känner alla.
Så om du vill hålla nånting hemligt...
Du vet, det som händer på Milos, stannar inte på Milos.
Då så, Eugene. Jag ska låta dig njuta av villan och ön.
Tack ska du ha.
Jag behöver inte höra det två gånger,
för det här stället är himmelriket för mig.
- Hej. - Hej, mr Levy.
Yanni, hotellets köksmästare, har tittat förbi med nåt gott.
Något litet från oss.
Det är närfångad bläckfisk på vårt hembakta bröd.
Närfångad bläckfisk?
Precis när allt gick så bra.
Man ser det i Grekland hela tiden, särskilt på den här ön.
"Aldrig" är ett stort ord. Och jag tänker använda det.
För jag kommer nog aldrig äta bläckfisk.
Jag kan bara inte.
Jag har sett hur de ser ut. Det kommer inte på fråga.
Om man vill lära känna en plats, måste man besöka kvarterskrogen.
Så jag möter upp med Yannis för en drink.
- Hej. Välkommen. Hur mås det? - Jag hittade dig.
Varsågod och sitt.
Fatses är en av öns få tavernor.
När arbetsdagen är över går många öbor hit för att varva ner.
Det är ett ställe att roa sig på.
Vi lyssnar på musik, dricker och har det gemytligt.
- Du har visst redan börjat. - Ja. Får det vara en ouzo?
- Det är en traditionell spritdryck. - Ouzo.
- Vill du ha en? - Nu kör vi. Ouzo hela vägen.
Snacka om "blowin' in the wind". Och jag pratar inte om Bob Dylan.
- Det är en blåsig ö. - Ja.
Egentligen är det bara blåsigt tio dagar om året.
Resten av året är det lugnare.
Hallå. Varsågoda.
Lite ouzo.
- Tack. - Ouzo.
Alla tillsammans.
- Skål. - Nu så.
Nu jäklar.
- Götapetter! - Gott?
Det är det faktiskt.
Det är som pastisen jag drack i Frankrike, men annorlunda.
Och med annorlunda menar jag starkare.
Jag kan redan känna den avslappnade atmosfären.
Bara leenden så långt ögat kan nå.
Det magiska ordet på grekiska är kefi.
Jag kan inte översätta det exakt. Det betyder levnadsglädje.
Glöm dina bekymmer.
Vad som än händer,
så måste du förändra ditt humör och söka lyckan.
Det finns folk som har fullt av problem.
Men när de kommer hit,
till tavernan med musiken, så glömmer de allt.
Man behöver ett utlopp.
Jag kan se hur ouzo hjälper en finna kefi,
men om det misslyckas, så har vi alltid plan B.
Slå sönder tallrikar?
Så här!
Eugene! Snyggt där. Bravo.
Det sägs att denna tradition startades i antikens Grekland
för att hålla onda andar borta och sprida glädje.
Efter två shottar ouzo vill jag ha mer att kasta.
Jag var nära att hiva iväg Yannis.
Kefi är en självklar filosofi.
Att träffa vänner, varva ner, släppa taget om saker
och sprida glädje och kärlek.
Rolig kväll. Jag kom in i den grekiska stämningen.
Tack vare gårdagens ouzo har jag sovit som en stock.
Nu är jag redo att upptäcka om jag kan leva som en riktig öbo,
så jag beger mig in till stan.
På toppen av en höjd ligger öns huvudstad Pláka,
hem åt bara 800 invånare.
Jag ska träffa Eleni, en expert på allt som rör Grekland,
som ska visa mig runt stället.
Om jag hittar henne.
Ärligt talat känns det lite skumt, för det är bara gränder överallt.
Jag önskar att hon hade varit mer tydlig.
Jag hoppas det här är rätt väg.
Jag chansar bara.
- Eugene. - Eleni.
Bravo, du hittade mig.
Vilket ställe att bli hittad på.
Så fort som jag såg dig började vinden avta.
Jag har lite den effekten.
Eleni växte upp i Grekland med en grekisk far och engelsk mor,
vilket förklarar varför hon talar kungens engelska bättre än jag.
Alla ser vitt och blått som Greklands färger, som på flaggan.
Men 1938 utbröt en koleraepidemi på de grekiska öarna.
Den dåvarande diktatorn, Ioannis Metaxas, beordrade alla att kalka sina hus,
för kalk är ett kraftfullt desinfektionsmedel.
De borde ändra historien för broschyrerna.
Det låter inte riktigt lika bra som att det är Greklands färger.
Och ironiskt nog är blått så vanligt för att det var den billigaste färgen.
- Återigen, ni måste ändra historien. - Ändra historien.
Det kanske är en fridfull, vacker plats nu,
men det har tagit sekel av svårigheter att komma hit.
- Jag har aldrig sett mer vindlande gator. - De är så av en god anledning.
De såg till att alla gator var vindlande, nästan som en labyrint.
De ville göra det lätt för främlingar att gå vilse. Vet du varför?
Nej, jag förstår inte poängen, men säg du.
Ända sedan början har Milos haft problem med pirater.
Det är därför gatorna byggdes så här.
Tanken var att de går vilse, vilket ger öborna tid
att hitta ett sätt att ta itu med det eller fly.
Såja, pirater! Nu börjar det likna nåt.
Grekerna har också andra unika sätt att hantera hot mot sitt välbefinnande.
Som det onda ögat.
För ibland räcker det inte att krossa tallrikar för att skydda sig.
- Har du aldrig hört talas om onda ögat? - Jag har hört uttrycket. Där är det ju.
Det finns på den där hatten, det finns på smyckena.
Det är i princip överallt.
Tanken är att om nån är avundsjuk på dig, så ger den personen dig det onda ögat.
Om du inte bär det på dig, så blir du riktigt sjuk.
Du får huvudvärk som inte försvinner. Du känner dig trött och slö.
Alla bär inte det onda ögat på sig, så om du ger nån en komplimang,
eller om du vet att det går bra för nån och vill skydda hen från andras onda ögon,
så måste du spotta på dem.
- Jag skojar inte. - Man spottar på dem?
Man måste spotta. Så om jag säger:
"Eugene, jag gillar verkligen din skjorta. Du ser väldigt snofsig ut", så måste jag...
...tre gånger för treenigheten.
Om du ville komplimentera butiken och säga: "Allt är så fint här..."
- Jag vill inte spotta på henne. - Hon skulle säkert uppskatta det.
Jag hade uppskattat det.
Kul för dig.
Du har en väldigt, väldigt fin butik.
Nu måste du...
- Såja! Bravo. - Utmärkt.
Tom, bra kameraarbete.
Ta inte illa upp.
Eleni är fantastisk. Hon vet allt om den här ön och stan.
Vet jag lika mycket om mitt land som hon vet om Grekland?
Nej.
Jag börjar anamma öns gåpåaranda.
Fast jag har nog snarare en "prövapåaranda".
Och nu tänker jag pröva på något som är en central del av ölivet.
Kocken Yanni tar med mig för att fixa färsk fisk till restaurangen.
Men han såg inte hur det gick i Skottland.
Är du född på Milos?
Nej. Egentligen kommer jag från norra Grekland.
En vän erbjöd mig jobb på ön, och jag blev förälskad i den.
Den är otroligt vacker.
Jag gillar att människorna här inte jäktar eller blir uppstressade över nåt.
De låter bara livet utspela sig framför dem.
Jag vet inte om jag...
...skulle klara mig vidare bra i ett litet samhälle.
Såvida det inte har en bra golfbana. Det vore...
Det kan ändra min inställning.
Tydligen finns det ingen golfbana på ön,
så jag behöver en hobby som passar livet här bättre.
Fisket har varit livsviktigt för ön i tusentals år,
och 95 procent av alla båtar här tillhör småskaliga yrkesfiskare.
Så vi sluter upp med kapten Andreas,
som är född och uppvuxen på Milos och kommer från ett långt led fiskare.
Ett fiskeled, så att säga.
Jag ser att Andreas står i full fiskemundering.
- Behöver vi en sån, eller klarar vi oss? - Du kan få en för att skydda dig själv.
- Bra så? - Perfekt.
- Wow! - Som en smäck.
- Nu ser du ut som en riktig fiskare. - Ja, nånting ser jag väl ut som.
Jag kanske inte föddes i en fiskefamilj som vår kapten,
men jag börjar inse lockelsen i livet på öppet vatten.
När solen skiner blir vattnet otroligt blått.
Det är vackert. Färgerna, allt.
Jag fiskade aldrig som liten.
Min pappa fiskade inte. Ingen fiskade.
Om man ska syssla med nätfiske, så är det här man borde göra det.
Vi är framme. Vår boj är där borta.
Andreas kastade ut sitt nät kvällen innan,
medan jag själv pimplade ouzo och krossade tallrikar.
Han har lärt sig allt han kan av sin far.
Han började tidigt. Han var runt tio år.
Och hans pappa fiskade när han var ung med hans farfar.
Så det är ett långt led av fiskare.
Andreas, vill du att din son ska bli fiskare som du?
Ett bestämt nej.
Det finns mindre fisk i Egeiska havet än vad det brukade,
så arbetet är hårdare och mindre lönsamt än tidigare.
- Bläckfisk. - En bläckfisk.
- En bläckfisk! - Måste vara din turdag.
- Den kämpar på. - Det är en liten en.
- Nej tack. - Inte?
- Har du problem? - Nej.
- Nej tack. - Vi kastar tillbaka den.
- Vi tar inte den. För liten. - Tillbaka i drickat.
- Okej. - Där for han. Hej då!
Hej då.
Det här lär han minnas.
Jag med. Jag tror han gav mig det onda ögat.
- Vill du testa? - Ska jag dra in det?
- Få se. - Stå stadigt.
Sen kommer det sakta in.
Bra jobbat.
- Ojsan. - En scarus.
- En scarus? - Exakt.
Scarus. En stor en.
Det är en stor scarus. En hane. Då var dagens lunch fixad.
Den är snäppet lättare att fånga än bläckfisk,
och scarus är också en populär maträtt på ön.
Jag tycker synd om dig. Verkligen.
Titta. "Hjälp mig!" säger han.
"Kan du hjälpa mig på nåt sätt?" Kanske det, du.
- Vi kastar tillbaka den. - Vill du?
Nja, nä, nej.
- Gör ett försök. - Inga problem.
Då kör vi.
Nu ska vi se, lilla firren. Titta här.
- Kasta bara tillbaka den. - Jag räddade just ditt liv. Kom ihåg det.
Spana in mina filmer.
Såja.
Jag tror att jag är färdig för dagen. Jag har gjort allt jag kan för att hjälpa.
Jag tror inte att folk har överlevt här i tusentals år
genom att slänga tillbaka fisken i havet.
Fisket här är inte längre som det var för 100–200 år sedan.
Det är en av anledningarna till att Andreas inte vill det här för sin son.
Man kan nog lugnt säga
att jag inte är gjord för den här delen av ölivet,
så jag följer med Yanni på en öl, men bara om vi tar den på torra land.
Mandrakia är en av öns mest pittoreska fiskebyar
med båthus som kallas "syrmata", som traditionellt använts av fiskare
för att förvara och underhålla sina älskade fartyg.
- Yamas. - Exakt.
Jobbade din familj inom det här? Matbranschen?
Min familj ägde en taverna när jag bara var fyra år.
Under mina första år växte jag upp i köket,
i tavernan, runt borden, med kunderna.
Jag antar att det ledde till att jag sedermera blev kock.
Vad tycker din pappa om det du gör nu?
Han är överlycklig att jag är i branschen.
Din familj då? Är du...
- ...i familjeföretaget? - Nej.
När jag växte upp i min hemstad
var det ingen som sysslade med teater.
Min pappa måste lämna skolan i ung ålder, när han var tonåring,
- och börja jobba för att hjälpa familjen. - Hjälpa familjen.
Så allt handlade om att skaffa en utbildning.
Och vad gör jag? Struntar i att ta utbildningen på allvar.
Så jag var familjens svarta får.
- Minns du vad fiskaren sa? - Han önskade ett annat liv åt sin son.
Och jag tror inte att mina föräldrar ville att jag skulle bli skådespelare.
Vad tycker du om att dina barn har gått i dina fotspår?
Det var inte lätt att acceptera det bara så där, för det är ett svårt yrke
att försörja sig på.
Men båda klarar sig bra.
- Jag är stolt över dem båda. - Skål för det.
Efter en stärkande natt, troligtvis tack vare Hypnos,
den grekiska sömnguden, är jag redo att fortsätta mina östudier.
Jag har blivit inbjuden att fira en helgondag,
en religiös högtid som är en stor del av familjelivet här.
Men jag kan inte dyka upp tomhänt.
Vi ska åka till en ö som Yanni pratade om igår.
En ö som tydligen har utmärkt ost tack vare sina många getter.
Jag funderar på att ta med lite ost till festivalen. Eller varför inte en get?
Jag vet inte om min grekiska är bra nog för att hitta rätt här,
så lyckligtvis följer Eleni med mig.
Eleni!
- Iväg på nya äventyr! - Perfekt dag för en öluff.
- Eller vad? - Nu kör vi.
- Är det färjan? - Nej, vår är snäppet större.
Öluffningen i Grekland tog fart på 1960-talet, då jetsettare,
hippies och budgetresenärer drogs till öarnas hedonistiska nöjen.
Färjorna går inte om det är för blåsigt.
Men idag är det tryggt att resa. I alla fall hoppas jag det.
Där är din biljett.
Min egen biljett.
Här framme är det bra utsikt.
Hur har dina resor runt Europa varit?
Ett nytt äventyr på varje ställe.
Om du älskar mygg...
- ...skulle du älska Sverige i juni. - Jaså?
Skottland var en sjuhelvetes resa. Jag har rötter där.
- Det låter intressant. - Saint-Tropez var vackert.
Det är Europa, du vet?
Anledningen till att jag älskar Europa är de olika kulturerna,
historien. Som Grekland.
Det går tillbaka tusentals... 7 000–8 000 år.
Människor har kommit till Milos sedan 11 000 år tillbaka i tiden.
Det är otroligt att de på den tiden gjorde de här resorna.
Nu har jag gjort precis samma resa på bara en halvtimme.
Kimolos är ännu mindre än Milos, med en befolkning på 900.
Den går bara att nå med båt, så den är relativt orörd av yttervärlden.
Vi ska träffa Andonis, en getuppfödare i tredje generationen...
Åh, gud.
...som gör 15 olika slags ostar och föder upp över 500 getter.
Jag känner mig i underläge.
- Vad vänlig han är. - Han tuggar på mitt finger.
Vad smakar det som?
Ät inte mina brallor!
Nej, inte tröjan.
- De äter upp allt. - Det är ju matdags.
Men jag har bara en tröja.
Getuppfödning är fortfarande en stor del av livet på ön,
så Andonis vill visa mig en sak eller två.
Andonis undrar om du är villig att hjälpa till och mjölka ett av djuren?
Visst. Nån gång ska vara den första.
Ska vi mjölka alla?
Gudars.
Andonis säljer en hyllad ost vid namn manoura.
För att tillverka den behöver han getmjölk i mängder.
Ta i upptill, och dra sedan ner ett finger i taget.
Lugn, hon är i goda händer. Jag är geteduktig.
Såja!
Jag tror jag har det.
Andonis behöver desperat hjälp på gården, så han...
Du har ett jobberbjudande.
När börjar jag?
Igår.
Igår? Jag tror jag hittat ett nytt jobb.
Getaherde. Där har vi ett tufft yrke.
Min egen mjölkningsteknik är att greppa tag
och sedan arbeta neråt.
Ner.
Och sen får man en liten stråle.
Som kommer ut.
Vi sticker. Jag tar den här med mig. Okej?
Du kan hälla det i kaffet.
Okej, det var kvickt.
Jag är i princip proffs på att mjölka getter nu,
så vi går till Andonis familjs butik för att köpa manoura till festiviteterna.
Det här är ostbutiken.
Titta på fotot.
Det är farfadern som lärde Andonis allt han kan.
Och här sitter hans pappa! Tre generationer på ett ställe.
Du behövde inte ens säga nåt.
Jag kan se...
Ansiktet.
På pricken.
Har din son gjort ett bra jobb?
Han är väldigt nöjd,
för han vidareutvecklade företaget. För att han älskar det.
Jag hyser stor respekt för Andonis.
Familjeföretagen går i arv från generation till generation.
Det är den gemensamma nämnaren här.
Tack, Andonis.
Fint att träffas. Lycka till.
Jag tror att det är vanligare i Europa än i Nordamerika.
Det är kul om barn får jobba med sina fäder.
Jag gjorde det med min son. Det är en givande upplevelse.
Med några av de finaste getostarna man kan hitta
går jag och gör mig i ordning för min sista kväll på ön.
Firandet äger rum på södra Milos, vid Heliga korsets kyrka.
Jag har blivit inbjuden att fira Sankta Helena,
en årlig tilldragelse i den grekisk-ortodoxa kalendern
som innebär bön, levande ljus och ett hejdundrans kalas.
Det blir inte mer lokalt än det här.
Alla känner alla.
- Vi har en present till dig. - Till mig?
Det är öns hjärta och själ.
Bläckfisk?
Du är ju på en ö.
Det är din sista kväll,
och man förstår andra kulturer genom maten.
Ser ut som en varmkorv.
Jag är tveksam till om bläckfisken kan hjälpa mig finna mitt kefi,
men man tar väl seden dit man kommer.
- Han håller fortfarande på... - Gott.
- Jättegott. - Bra.
Jag har nån du borde träffa.
Eugene, patir.
- Hur står det till? - Trevligt att träffas. Bara bra, tack.
Nu känns det verkligen som jag är en i gänget.
- Tycker du om Milos? Nej. - Jag älskar Milos.
Alltid bra med en präst med sinne för humor.
Det här är en bedårande liten kyrka.
- Vill du se insidan? - Ja.
Jag kan följa med.
Han sa att det blir en andlig upplevelse för dig.
Munk.
- Okej. - Som en munk.
Följ med så kikar vi.
När man går in tar man ett ljus och tänder det.
Tanken är att röken från lågan är din bön som stiger upp till himmelen.
Tre ljus för min familj.
Även om man inte är vidare religiös,
så är det ändå en andlig upplevelse att komma hit.
Jag tror att budskapet med ljusen
- funkar för de flesta. - Exakt.
Det var en underbar kväll på festen.
Jag anammade kefi-filosofin, och man kände den ikväll.
Vänner och familj samlas. Det är lite av en kärleksfest.
Jag tror att Milos handlar om att bry sig om och hjälpa sina grannar,
om yrken som har gått i släkten i flera generationer,
i arv från far till son.
Det är tydligt att familjen är det centrala i allt grekerna gör,
och den är viktig för att göra livet på ön möjligt.
När familjen fungerar som bäst håller den dig på rätt spår genom livet.
Jag trodde att Grekland skulle bli en blick in i det förflutna,
men Milos har påmint mig om
att vi borde leva i nuet med dem som står oss närmast.
I nästa avsnitt...
Det är mitt sista resmål i Europa.
Spanien.
Nu blir det flamenco.
- Kungasviten. - Det duger.
Det är årets största dag.
Det här är vansinne.
Är det leden?
Så fort som det knakar vänder jag om.
Heja!
Det var kul!
Undertexter: Borgir Ahlström