Кажуть, подорожі – це життя.
Можливо. Якщо цілий день в аеропорту не висмокче з тебе всі життєві соки.
Де ще вас попросять приїхати на дві години раніше,
щоб ви потім жахливо ризикували
на дві години запізнитися?
Та все ж я думаю, що торішні подорожі були для мене корисні.
Схоже, вони розширили мій кругозір.
Трохи.
Тому тепер я вирушаю туди, де мусить побувати
кожен порядний мандрівник.
У подорож по Європі.
А де ми взагалі?
Обʼїду весь континент...
з крайньої півночі до крайнього півдня.
Я зійду з битого шляху і знайду справжні приховані перлини...
Ти знімаєш?
...і дам волю новонародженому потягу до пригод.
Глянь на мене. Без рук.
Ось вони. А що це, ніс?
Навчатиму свої смакові рецептори...
Нереальна смакота.
Виноград готовий.
...і спробую жити як місцевий.
Вітаю в моєму селі.
Здуріти можна.
Я врятував тобі життя. Запамʼятай мене.
Я пакую всі тривоги у валізу...
Ось вони.
Ми не знаємо, на що здатне тіло в стані невимовного жаху.
З дитинства нічого подібного не робив.
...і я от-от вимовлю три слова,
яких ніколи не казав.
До зльоту готовий.
МАНДРУЄМО НЕОХОЧЕ З ЮДЖИНОМ ЛЕВІ
ЄВРОПА
Моя європейська одіссея триває.
Я опинився в країні, яка подарувала світові філософію,
демократію, Олімпійські ігри та оливки.
Усе це дуже важливо.
Але тільки одне годиться для доброго мартіні.
ГРЕЦІЯ
Якщо Америка – непосидючий підліток у світовій сімʼї,
тоді Греція – мудрий старий дід.
Або ж дід, схильний куняти на пообідньому сонечку.
Я на дивовижному острові Мілос, з населенням усього пʼять тисяч осіб.
Цікаво, чи зможу я, пізнавши життя на цьому крихітному острівці,
краще зрозуміти загальну картину.
Дивно – я щойно приїхав, а настрій у мене вже філософський.
Я перетнув Середземне море, від Італії до Греції,
промінявши зелені пагорби Тоскани на дещо значно міцніше.
Приголомшливо: Греція складається з шести тисяч островів, плюс-мінус.
Ця країна – одна з найбільш сонячних у світі.
Сонячних днів тут – приблизно 300 на рік.
І тут, біля Егейського моря,
це сонце буквально заливає всю прекрасну гавань.
Тому я йду в готель, ховатися в затінку.
- Добридень, містере Леві. - Привіт.
- Ласкаво просимо на Мілос. - Звіть мене Юджином.
- Мене звати Андреас. - Андреас.
Місцевий водій. Відвезу вас у готель.
- Дякую. - Прошу.
Ви вперше до нас?
Вперше в Греції. Правда, ефектно?
У моїй уяві Греція –
це розкішне блакитне небо і сліпучо-білі будинки.
Як у фільмах «Мамма Міа!».
Про красу цієї країни мені розповідали.
А от про ці стрімчаки, на жаль, не попередили.
Андреасе, тільки не їдьте по краю.
- Не буду. - Їдьте там, де безпечніше.
Як то кажуть, притуліться до стіни.
- До стіни. - Добре.
У Торонто немає таких доріг.
Я, переконаний городянин, вирішив відвідати Мілос,
бо це невеличкий острів і життя тут більш традиційне.
І мені цікаво дізнатися, яке воно, тутешнє життя.
Ого, як гойдає.
Перш ніж скуштувати місцевого життя,
я дозволю собі розслабитися в пʼятизірковому готелі Milos Cove.
А оскільки це моя програма,
не дивуйтеся, почувши, що це дуже навіть непоганий початок.
Ціна проживання – від 400 доларів за ніч,
і це зовсім не ті рибальські хатини, якими славиться острів.
Здрастуйте, містере Леві. Як ви? Ласкаво просимо у Milos Cove.
Вітаємо на Мілосі.
Янніс і його син Андреас самі з Афін,
але закохалися в цей острів і мали шалену мрію збудувати на ньому готель.
Яка краса.
Тут – наш улюблений куточок.
Як чудово.
Це пляж з тих часів, коли ми приїжджали сюди відпочивати. Я був малий.
Ми приїжджали сімʼєю, всі разом. І проводили тут літо.
Ці двоє: батько й син – вклали в готель усю душу.
І сім років втілювали свою мрію в реальність.
Як вам працюється разом?
Добре? Все йде як по маслу?
Авжеж. Мені подобається, майже завжди.
Ага. Ясно.
Тобто буває різне?
- Так. - Ви сперечаєтеся.
Хай там що, це мій батько, а я – його син.
Для нас готель – це частина сімʼї.
Я маю на увазі, що наші гості й працівники
належать до нашої сімʼї.
Це велика сімʼя.
Я теж дещо знаю про сімейні підряди,
тому їхнє досягнення викликає в мене величезну повагу й захват.
Це ваша вілла.
Прошу, заходьте.
Це ваш дім на наступні кілька днів.
- Ух ти. Яннісе, мені подобається. - Правда?
- Подобається. - Радий це чути.
Тут для вас є все необхідне.
До ваших послуг – власний шеф-кухар,
спа-процедури.
Це таке місце, де не потрібно рухатися.
Тут можна залишатися вічно.
А як воно – жити на цьому острові?
Тут усі всіх знають.
Якщо хочете зберегти секрет...
Усе, що станеться на Мілосі, не залишиться на Мілосі.
Юджине, залишаю вас насолоджуватися віллою та островом.
Яннісе, дякую.
Двічі мені повторювати не треба.
Бо зараз навколо мене – моє уявлення про рай.
- Привіт. - Вітаю, містере Леві.
Янні, шеф-кухар готелю,
зайшов у гості з частуванням.
Це вам від мене і моєї команди.
Восьминіг, виловлений у місцевих водах, і домашній хліб, брускета.
Восьминіг, виловлений у місцевих водах?
А все ж було так добре.
У Греції таке скрізь пропонують,
особливо на острові, де ви зараз.
«Ніколи» – це гучне слово. Але я чесно ним скористаюся.
Бо я ніколи не їстиму восьминога.
Просто не можу.
Я знаю, які вони на вигляд, розумієте?
Категорично ні.
Якщо хочете розвідати місцевість будь-де,
обовʼязково відвідайте місцевий бар.
Тому я пішов на зустріч з Яннісом за чарочкою.
- Вітаю. Як ви? - Я знайшов бар.
Так, прошу, сідайте.
«Фацес» – одна з небагатьох таверн на острові.
Коли закінчується робочий день, сюди приходить відпочивати багато острівʼян.
Тут ми розслабляємося.
Слухаємо музику, пʼємо і радіємо життю.
- Бачу, ви вже почали. - Так. Келишок.
Випʼєте узо?
Узо – це традиційний...
- Узо? - ...алкогольний напій Греції.
- Будете? Добре. - Давайте. Узо то узо.
А тут потужно дме вітер.
- Так. - Це як у пісні Боба Ділана.
- Вітряний острів. - Так.
Взагалі-то вітри у нас дмуть близько десяти днів на рік.
А загалом цілий рік спокійно.
- Ваше замовлення. - Так.
Чарочка узо.
- Дякую. - Узо.
- Усі разом. - Авжеж.
- Так. - Будьмо.
- Будьмо.
Я пʼю.
- Мама! - Класно?
Насправді так.
Схоже на пастіс, який я куштував у Франції, але інакший.
А інакший – це міцніший.
Я вже відчуваю цей вайб легкості й невимушеності.
Тут немає жодної неусміхненої людини.
Магічне слово грецькою – «кефі».
Я не можу це перекласти англійською.
Це означає «насолода від життя».
- Забути про свої проблеми. - Так.
Хай там що сталося,
треба змінити свої емоції і перейти до щастя.
Є люди, у яких повно проблем.
Але коли вони приходять сюди,
у таверну, де грає музика, вони забувають про все.
Людині потрібна віддушина.
Я бачу, як узо допомагає досягти стану кефі,
але якщо й це не допоможе, завжди є план Б.
Трощити тарілки?
Отак!
Так!
- Ух ти! - Бийте.
Юджине. Отак. Браво.
Кажуть, що традиція бити тарілки походить іще з Давньої Греції:
так відганяли злих духів і запрошували радість.
Дві чарки узо – і я вже шукаю, що б його ще жбурнути.
Я ледь не жбурнув Янніса.
Кефі – це філософія здорового глузду.
Зустрітися з друзями, розпружитися, відігнати дурні думки,
випромінювати радість і любов.
Чудовий вечір. Я, можна сказати, перейнявся духом Греції.
Завдяки вчорашньому узо я спав, мов немовля.
І тепер готовий дізнаватися, чи зможу я жити як острівʼянин,
тому вирушаю в містечко.
Плака – головне місто Мілосу, яке стоїть на вершині пагорба,
з населенням приблизно 800 осіб.
Я зустрінуся з Елені, яка добре знається на всьому грецькому
і поводить мене по цьому гарненькому острівцю...
якщо зможу її знайти.
По-моєму, це трохи ризиковано, бо тут самі вузенькі провулки.
На жаль, чіткіших вказівок вона не дала.
Надіюся, що правильно йду.
Сам не знаю, куди прийду.
- Юджине. - Елені.
Ура! Молодець. Ви мене знайшли.
Яке місце, щоб знайтися.
Щойно ви зайшли за ріг, вітер трохи вщух.
Ну, я таке вмію.
Елені виросла в Греції. Батько в неї – грек, а мати – англійка,
тому вона говорить британською англійською краще за мене.
Усі думають, що білий і синій – кольори Греції,
так, це її прапор.
Але розумієте, 1938 року в нас був спалах холери,
на грецьких островах.
Тогочасний диктатор, якого звали Іоанніс Метаксас,
наказав, щоб усі місцеві жителі побілили свої будинки.
Бо їх білять вапном.
- А вапно вбиває інфекції. - Дезінфекція.
Нехай перепишуть рекламу в брошурах. Так?
Її не так легко продати...
- Некомерційна. - ...як кольори прапора, правда?
Отож.
Парадокс, але синій колір тут переважає тільки тому,
що фарба цього кольору була найдешевша.
- І знову... - Переписати рекламу.
- Змінити сюжет.
Нині це мирний прекрасний острівець,
але цьому передували століття труднощів.
Ніколи не бачив кучерявіших вуличок,
- ніж у цьому містечку. - Теж є своя причина.
Усі ці вулички навмисне зробили такими звивистими,
майже як лабіринт.
Це для того, щоб люди,
які не знають місцевості, скоріше заблукали.
Здогадуєтеся, чому?
Ні, не розумію, яка в цьому логіка, але продовжуйте.
Ще на зорі заселення на Мілос часто здійснювали набіги пірати.
Саме тому місто побудували отак.
Задум був такий, щоб вони заблукали, і тоді в острівʼян буде час
щось придумати або врятуватися втечею.
Пірати. Це вже цікавіше.
А ще в Греції вигадали інші унікальні способи
усувати загрози благополуччю громадян.
Такі як лихе око.
Бо іноді розтрощених тарілок замало для захисту.
Ви не чули про лихе око?
Я чув цей вираз... І на капелюсі око.
На капелюсі, на прикрасах.
Ви його побачите практично скрізь.
Ідея така – якщо хтось вам заздрить,
хтось недоброзичливий, то вас зурочать.
І якщо не мати на собі амулета, ви можете захворіти.
Головний біль не відпускатиме.
Ви будете втомлені, апатичні.
Не всі носять амулет від лихого ока, тому, якщо робите комплімент
або якщо знаєте, що людина успішна в житті,
і ви хочете її захистити від лихого ока інших людей...
- Так. - ...на цю людину треба поплювати.
- Я не жартую. - Треба що? Поплювати?
Поплювати. Якщо я скажу вам комплімент:
«Юджине, яка на вас гарна сорочка.
Ви в ній такий привабливий». Тоді доведеться...
тричі, щоб викликати Святу Трійцю.
Якби ви похвалили крамничку, сказали: «Яка вона дивовижна»...
Я не плюватиму на жінку.
- Вона оцінить. - Нащо на неї плювати?
- Я б оцінила. - Ну от.
Це добре.
У вас дуже-дуже-дуже мила крамничка...
- Тепер вам доведеться... - ...дуже.
- Отак. Браво. - Чудово.
Добре. Том, ти прекрасний оператор.
Зрозумій мене правильно.
Елені чудесна.
Вона все знає про цей острів.
І про це містечко.
Чи знаю я стільки ж про свою країну, як вона – про Грецію?
Ні.
Я починаю підхоплювати той настрій «я-все-можу», який панує на острові.
Тільки в моєму випадку це, мабуть, «я-можу-спробувати».
І зараз я спробую те, що є основою життя на острові.
Шеф Янні везе мене добувати свіжу рибу для готельного ресторану.
Але він не бачив, як я відзначився в Шотландії.
Ви народилися на Мілосі?
Ні.
Я з півночі, з північних країв Греції.
Друг запропонував мені роботу на острові,
і я в цей острів закохався.
Він такий гарний. Дивовижний.
Мені дуже подобається, що люди тут не поспішають і ніколи не стресують.
Вони просто дозволяють життю розгортатися перед ними.
Я не впевнений, що...
я зміг би прижитися в маленькій громаді.
Хіба що поряд буде гарне поле для гольфу.
Це було б...
Це могло б змінити мою думку.
На острові явно немає поля для гольфу,
тому мені потрібне нове хобі, краще пристосоване до життя тут.
Багато тисяч років риболовля була життєво важлива для островів.
Близько 95% човнів належали дрібним рибалкам.
Тому ми зустрілися з капітаном Андреасом.
Він народився й виріс на Мілосі, а походить з давнього роду рибалок.
Довгого, як волосінь.
Я бачу, Андреас одягнений як рибалка, так?
Нам теж таке потрібно?
- Чи можна й так? - Можете надіти.
Можете надіти, для захисту.
- Так нормально? - Чудово.
- Клас. - По фігурі.
Ви як справжній рибалка.
Ну, я точно як справжнє щось.
Я народився не в сімʼї рибалок, як наш капітан,
але починаю розуміти привабливість життя у відкритому морі.
Коли світить сонце, вода стає така блакитна.
Розкішна краса. Кольори, та взагалі все.
У дитинстві я ніколи не рибалив.
Тато не ловив рибу. Ніхто в нас не ловить.
Якщо пливти в море і ловити рибу сітями, то це найкраще місце.
Каже, що ми на місці.
Отам наш буйок.
Андреас закинув сіті напередодні ввечері,
поки я пив узо й трощив тарілки.
Свого ремесла він навчився від батька.
Він почав досить рано, приблизно в десять років.
Його тато теж з юності був рибалкою, і дід так само.
Там довгий рибальський родовід.
Андреасе, а ви хочете, щоб ваш син теж став рибалкою?
Категорично ні.
В Егейському морі стало менше риби.
Тому ця робота важча і приносить меншу винагороду, ніж колись.
- Восьминіг. - Ось і восьминіг.
Восьминіг! Клас!
Вам щастить, правда?
Він ще живий.
- Як вам таке? - Це маленький.
- Так, ні. - Ви... Ні?
Ні.
- Проблеми? - Ні.
- Усе нормально. - Ми викинемо його в море.
- Так. - Нехай пливе собі.
- Хай пливе. - Дрібний.
- Добре. - Іди. Бувай.
Бувай.
Ого, він це запамʼятає.
Я теж запамʼятаю. Думаю, він мене зурочив.
- Спробуєте? - Мені потягти?
- Зараз глянемо. - Станьте надійно.
- І повільно тягніть. - Ой-ой.
Отак. Дуже добре.
Ага.
- Ой-ой. - Риба-папуга.
- Саме так.
Велика.
- Велика рибина. - Папуга.
І самець. Буде нам сьогодні обід. Зловили.
Рибу-папугу трохи легше зловити, ніж восьминога,
і це теж популярна страва на островах.
Мені тебе жаль. Дуже.
Каже: «Рятуйте.
Можете якось допомогти?» Мабуть, можу.
- Викиньмо його в море. - Хочете викинути?
Можна... Ні.
Спробуйте.
- Не важко. - Спробувати.
Добре. Поїхали.
- Зараз. Ти тільки... - Іди, малий. Погляньте.
- Киньте в море. - Я врятував тобі життя.
Запамʼятай мене.
Переглянь кілька моїх фільмів.
Полетів.
Я вважаю, що я свою роботу виконав.
Чим зміг, тим і допоміг вам.
Навряд чи місцеві мешканці виживали тут тисячі років,
викидаючи рибу назад у море.
Риболовля тут, на островах, уже не та,
що була сто-двісті років тому.
Зокрема тому Андреас і не хоче, щоб син успадкував його професію.
Треба сказати чесно –
я не створений для цього елементу острівного життя,
тому погодився піти з Янні на пиво, але тільки якщо це буде на суходолі.
Мандракія – мальовниче рибальське село на острові,
з хатинками-сірматами, у яких рибалки традиційно
зберігають і доглядають свої дорогоцінні суденця.
- Ямас. - Точно.
У вас цей рід занять сімейний?
Харчовий бізнес?
У нас була сімейна таверна, коли мені було років чотири.
Перші роки мого життя минули на кухні,
у таверні, біля столів, з відвідувачами.
Так?
Мабуть, так я і прийшов до того, що тепер я – шеф-кухар.
А що ваш тато думає про вашу нинішню роботу?
Він дуже радий, що я в цьому бізнесі.
А що ваша сімʼя? Займаєтеся...
- сімейним бізнесом, скажімо так? - Ні.
У моєму дитинстві, в рідному містечку,
в актори ніхто не йшов.
Татові довелося покинути школу
досить рано, коли він був ще підлітком,
і влаштуватися на роботу, щоб годувати...
- Годувати сімʼю. - ...сімʼю.
Тому дуже важливо було здобути освіту.
А що я зробив? Я легковажно поставився до питання освіти.
І став таким собі, ну... великим розчаруванням для всієї сімʼї.
- Памʼятаєте, що сказав рибалка? - Не хоче, щоб його син...
- Саме так. - ...був рибалкою.
А мої батьки, мабуть, не хотіли, щоб я став актором.
Як ви ставитеся до того, що у ваших дітей – та сама професія?
Мені було нелегко з цим змиритися,
- ця професія – одна з найважчих... - Так.
...у плані заробітку.
Але вони обоє непогано справляються.
- Я пишаюся ними обома. - За це і випʼємо.
Так.
Після другої ночі цілющого сну – мабуть, завдяки Гіпносу,
давньогрецькому богові сну, я знову готовий вивчати острів.
Мене запросили відзначити день святої –
релігійне свято, закарбоване в житті місцевих родин.
Але я не можу прийти з пустими руками.
Ми їдемо на острів, про який мені вчора розказував Янні.
Острів, на якому виготовляють чудовий сир,
бо там багато кіз.
Я подумав, що можна принести на свято сиру,
а може, й саму козу.
Я не певен, що моєї грецької вистачить для поїздки на поромі,
тому це велике щастя, що Елені складе мені компанію.
Елені!
Нас чекає нова пригода.
Гарний день для подорожі по островах.
- Що скажете? - Вперед.
- Це наш пором? - Ні, наш буде
трохи більший.
Тури по островах Греції стали популярні в 1960-ті, коли джетсетерів,
хіпі й бюджетних туристів привабили гедоністичні насолоди островів.
За дуже вітряної погоди ці пороми не курсують.
Але сьогодні безпечно. Принаймні я в це вірю.
Ось ваш квиток.
Мій квиток на пором.
Сядемо спереду? Тут гарний вид.
І як вам подорожується по Європі?
У кожній країні – свої пригоди.
Якщо любите комарів,
- вам сподобається Швеція в червні. - Он як?
Шотландія мене зарядила енергією.
У мене є шотландське сімейне коріння.
Це дуже цікаво.
У Сен-Тропе дуже гарно.
Це ж Європа, розумієте?
Я люблю Європу тому, що це інша культура,
історія, у вас є Греція...
У неї багатотисячолітня історія. Сім-вісім тисяч років.
Нам відомо, що люди прибували на Мілос
щонайменше 11 тисяч років тому.
Подумати страшно – 11 тисяч років тому
вже плавали цим маршрутом.
А я проплив цим маршрутом усього за пів години.
Кімолос навіть менший, ніж Мілос. Населення тут – усього 900 осіб.
Потрапити сюди можна лише по воді, тому в основному він зберіг недоторканність.
Нас зустрічає Андоніс, козячий фермер у третьому поколінні...
Божечку.
...який виготовляє 15 сортів сиру і тримає на фермі понад 500 кіз.
Відчуваю, що сили нерівні.
Такий дружелюбний.
Він жує мій палець.
І як тобі смакує?
Штани не їж!
Ні. І сорочку не їж.
- Вони все їдять. - Бо зараз пора годівлі.
Але сорочка в мене тільки одна.
Розведення кіз – і досі важлива частина життя на островах,
тому Андоніс хоче навчити мене дещо робити.
Андоніс питає, чи не бажаєте ви допомогти
і подоїти тварину?
Авжеж. Усе буває вперше.
Усіх подоїмо?
Боже.
Андоніс продає знаменитий грецький сир – манурі.
А щоб його виготовляти, йому потрібне козяче молоко. Багато козячого молока.
Стисніть угорі,
а потім опускайте пальці, один за одним.
Не бійтеся, вона в надійних руках.
Жартую.
Добре, так!
У мене щось виходить.
Андоніс каже, що йому дуже бракує на фермі робочих рук,
тому він...
Вам пропонують роботу.
Коли виходити на роботу?
Учора.
Учора?
Я знайшов собі новий фах.
Козівництво. Ох і нелегка професія, скажу я вам.
Моя особиста техніка доїння кіз – узятися,
а потім стискати по пальцю, згори вниз.
Униз.
І тоді буде хороший струмінь.
Так? Випорсне.
Ходімо. Це я заберу з собою.
Добре?
Каже: «Виллєте собі в каву».
Оце, як на мене, вдалий дотеп.
Доїти кіз я практично навчився,
тому ми пішли в сімейну крамницю Андоніса,
купити манурі до дня святої.
Ось їхня сирна крамничка.
Дивіться, яке фото.
Це їхній дід, який навчив Андоніса...
- Це дід. - ...усього, що він уміє.
МʼЯСНА КРАМНИЦЯ ФЕРМИ САМПЛО
- А це батько. - Ого.
Три покоління тут.
Можете навіть не казати...
бо я бачу...
Лице.
Викапаний.
Як думаєте, ваш син добре справляється?
Він каже, що дуже радий,
бо в сина бізнес розвивається, бо він його любить.
Я почуваю велику повагу до Андоніса.
Сімейні бізнеси передають з покоління в покоління.
ВЕРШКИ З КОЗЯЧОГО МОЛОКА
Тут це спільна риса.
Дякую, Андонісе.
Так. Радий був познайомитися. Удачі.
Це частіше трапляється в Європі. Частіше, ніж у Північній Америці.
Чудово, коли діти працюють з татусями.
Я працював з сином.
Це дуже корисний досвід.
З найкращим сиром, який тільки можна купити,
я вирушаю готуватися до останнього вечора на острові.
Святкування дня святої відбудеться на півдні Мілосу,
у Церкві Святого Хреста.
Мене запросили на вшанування Святої Олени –
щорічну подію в грецькому православному календарі,
де будуть молитви, свічки і велике гуляння.
Більш місцевого дійства не знайти.
Усі всіх знають.
- Для вас подарунок. - Подарунок?
Так.
Душа й серце острова.
Восьминіг?
Ви на острові.
У вас останній вечір,
це нагода збагнути, що культура – це ще і їжа.
Схоже на хотдог.
Не знаю, як поїдання восьминога
допоможе мені досягти стану кефі, який описував Янніс,
але коли ти в Греції...
- Він ще... - Смачно.
Ага.
Так.
- Дуже смачно. - Чудово.
Хочу вас познайомити.
- Юджин. Отче... - Привітайтеся з отцем...
- Як ви? - Дуже приємно.
У мене все добре, дякую.
Тепер я справді відчуваю, що подружився з місцевими.
- Подобається Мілос? Ні. - Дуже подобається.
Добре, коли священник має чуття гумору.
Дуже мила церковка.
Хочете зайти всередину?
Так.
Ходімо разом.
Він каже: «Для вас це духовне переживання».
Монах.
- Добре. - Як монах.
Ідіть за мною. Подивитеся.
Коли заходиш, треба взяти свічку, запалити,
і задум такий, що дим від полумʼя – це ваші молитви линуть до небес.
Так?
Три свічки за моїх рідних.
Навіть якщо ви людина нерелігійна,
є щось дуже духовне у відвідуванні таких місць.
Я думаю, що ідея свічок
близька практично всім,
- хіба ні? - Точно.
Цей вечір на святі був суцільною насолодою.
Я осягаю філософію кефі, і сьогодні ми її просто відчували.
Друзі й родичі зустрічаються, це ніби як свято любові.
Для мене Мілос – це турбота про сусідів, простягнена рука допомоги,
робота, яка в твоїй сімʼї переходить з покоління в покоління,
від батька до сина.
Для мене очевидно, що греки керуються принципом «насамперед сімʼя»,
і це відіграє велику роль в існуванні життя на острові.
В ідеалі сімʼя не дає тобі збитися зі шляху,
допомагає орієнтуватися у світі.
У Грецію я приїхав з очікуваннями зазирнути в минуле,
але насправді Мілос нагадав мені:
цінуймо те, що в нас є зараз, з найближчими людьми.
Браво!
У наступному випуску...
Мій останній пункт призначення в Європі.
Іспанія.
Потанцюймо фламенко.
- Королівський люкс. - Годиться.
Це буквально найважливіший день року.
Шаленство.
Це стежка?
Почую скрип – розвертаюсь і йду.
Вперед!
Оце забава.
Переклад субтитрів: Олена Любенко