Казват, че човек е жив, когато е на път.
Стига първо висенето на летището да не ти изцеди силите.
Къде другаде ще ти кажат да дойдеш два часа по-рано
и накрая ще се окаже, че закъсняваш с два часа?
И все пак миналогодишните пътувания ми се отразиха добре.
Разшириха кръгозора ми.
До известна степен.
И сега се заемам с нещо, което било задължително
за всеки пътешественик.
Отивам в Европа.
Къде всъщност се намираме?
Ще обиколя континента
от най-горния до най-долния му край.
Ще изляза извън утъпканите пътища, за да открия скритите бисери.
Снимаш ли?
И ще разпаля новооткритата си жажда за приключения.
Вижте - без ръце.
Тук са. Това носът ли е?
Ще образовам вкусовите си рецептори.
Еха, беше много вкусно.
Гроздето е готово.
И ще живея като местните.
Добре дошъл в моето село.
Пълна лудост.
Спасих ти живота, запомни ме.
Слагам притесненията в багажа.
Ето ги, идват.
Не знаеш как ще реагира тялото при силен страх.
Май от дете не съм правил подобно нещо.
И ще произнеса три думи, които никога не съм изричал.
Готов за излитане.
ЕВРОПА
Казват, че далечните пътувания започват с една крачка.
Или в моя случай - с една крачка и малко побутване.
Въпреки всичко стигнах до последната си европейска дестинация.
Испания.
Честно казано, не знам много за Испания.
Испанската инквизиция не е била хубаво нещо.
Хубавото е испанският омлет.
Ясно е, че общите ми познания за страната са меко казано оскъдни.
Но се чувствам горд, че успях да стигна чак до Севиля.
Не съм първият безстрашен изследовател, посетил този град.
Вървя по стъпките на Христофор Колумб. Гробът му се намира в тукашната катедрала.
Аз обаче се чувствам по-жив от всякога.
Водя си фенклуба. Винаги пътуват с мен, макар че рядко ги виждате.
Здравейте! Ей сега идвам.
Здравейте, г-н Леви.
- Грасиас. - Добре дошли на борда.
Започнах пътешествието от Северна Швеция
и отметнах шест държави по пътя си към Севиля,
разположен в испанския регион Андалусия.
Ще прекарам няколко дни тук, преди да се отправя към най-южния край
на континентална Европа.
Атмосферата в Европа ми допада и не ми се иска пътешествието да свършва.
Тук наистина много ми харесва.
Севиля е известен като "Перлата на Андалусия",
следователно Андалусия е стридата.
Мога да продължа в този дух, но няма.
- Хесус, предполагам, че си от Севиля? - Да, оттук съм.
Забелязах, че имаш флагче на таблото.
Това ли? То е на футболния отбор "Бетис".
В Севиля имаме два големи отбора.
Футболен клуб "Севиля" и футболен клуб "Бетис".
- Утре тук ще се играе Великото дерби. - Утре ли?
Да, хората тотално полудяват.
- Тотално? Добре. - Да.
Работя в шоубизнеса и знам какво е феновете тотално да полудеят.
Но манията по сокъра
или футбола, както го наричат в Европа, си заслужава да се види.
- Благодаря, Хесус. Успех с мача. - Благодаря.
Нямам търпение лично да се насладя на Великото дерби.
Но по-величествено от дербито е мястото, където ще отседна.
Хотел "Алфонсо XIII".
Боже мой.
Посреща ме главният консиерж, Антонио.
- Фоайето изглежда доста грандиозно. - Благодаря. Елате да ви разведа.
Чудесно, хайде.
Влиянието на Мароко, което е само на 240 км оттук,
си личи в архитектурата на хотела
със сводести арки, напомнящи на сцена от "Казабланка".
Много е красиво.
Сградата е поръчана от последния монарх на Испания,
преди страната да стане република през 1931 г.
Кралят е построил хотела, но отсядал ли е някога тук?
Да, много пъти. И сме ви приготвили кралския апартамент.
Аз съм обикновен човек, отседнал в стая, достойна за крал.
Ето как се печели моето одобрение.
Г-н Леви, ето кралския апартамент.
Мили боже!
Става.
А това е Алфонсо XIII.
По-голяма картина няма накъде.
Приисква ти се да го свалиш от стената, защото сякаш се взира осъдително в теб.
Високомерното му изражение не е учудващо.
Алфонсо става крал само на 16 години.
- Бдителен поглед, нали? - Прекалено бдителен.
Но днес хората ги интересува кой ще грабне короната на стадиона.
Харесвате ли футбола? Утре се играе най-очакваният мач.
Вече чух за него. Вие от кой отбор сте?
"Севиля", разбира се.
Радвам се, че дойдох точно за мача.
Великото дерби между "Севиля" и "Бетис"
е много оспорвано.
Не разбирам много от футбол.
Буенос диас!
Но тъй като явно той е общият език на Европа,
си уредих среща с човек, който ще обясни защо футболът е толкова важен за Севиля.
Гледам мачовете на моя местен отбор и разбирам силната привързаност
на феновете към отборите им.
Е, все пак не си боядисвам лицето. Не съм от тези фенове.
Но в мач за шампионската купа ще стана на крака...
и ще вдигна палец за моя отбор.
Стадион "Бенито Вилямарин" с 60 000 места
е домът на футболен клуб "Реал Бетис".
Все едно си зад кулисите на театър.
Интересно е да видиш онова, което публиката не може да види.
Стадионът е построен преди почти сто години
за феновете на "Бетис", които са предимно от работническата класа.
Страхотен е, нали?
Ако някои тук смятат футбола за религия,
това е тяхната катедрала.
Мога да си се представя на терена.
Облечен с шорти, феновете скандират бурно.
Леви! Леви!
Юджийн!
- Ектор! - Как си, мой човек?
28-годишният защитник на "Реал Бетис" Ектор Бейерин е играл за големи клубове
като "Арсенал" и "Барселона", както и за испанския национален отбор.
Чух, че играеш.
А сега ще проведе тренировка с моя милост.
- Как си? Добре дошъл в Севиля. - Добре съм, много ти благодаря.
Какъв късмет, че се случих тук
точно когато ще се проведе този важен мач.
- Защо е толкова оспорван? - Всеки е или за "Бетис" или за "Севиля".
Случва се членове на едно семейство да подкрепят различни отбори.
През този ден се мразят, а после пак се обичат.
- Заради играта. - Да.
- Играл ли си футбол досега? - Не.
Така и така сме тук, може да си бием по една-две дузпи.
Супер, просто риташ топка, едва ли е толкова трудно, нали?
- В сака ми е, ще я донеса. - Добре.
Ще ритам топка с Ектор.
Ако се представя добре, може да ме вземе за големия мач.
Чух, че носиш 44-и номер.
В нашия футбол топката е кръгла, не като в Щатите.
Не знам защо му казвате футбол, при нас има "фут" - крак и "бол" - топка.
А при вас не е така.
Трябва да се казва "троубол", от "хвърлям".
Застани на вратата, аз ще обуя бутонките.
Страхотен подарък.
Започвам сериозно с футбола.
Как празнуваш, ако отбележиш гол?
- Имаш ли си танцова стъпка? - Не.
Представи си, че искаш да кажеш на противника:
"Виж какво направих". Нали?
Ще сложа ръка на кръста и ще направя така.
Не знам какво значи, но е готино, може да го използвам.
- Готов ли си? - Да.
- Събличаш сакото? Добре. - Ами да, не искам да те улеснявам.
Ако вкараш, печелиш, ако не успееш, губиш.
Цял живот си чакал този миг.
- Дори си измислил победен жест. - Добре.
- Видя ли? - Супер.
- Първият ти гол ли беше? - Да.
- Какво е усещането? - Страхотно, не мислех, че ще влезе.
Трябва да ти дам нещо.
Защото не може да гледаш мач...
- Боже мой! - ...без да имаш фланелка на "Бетис".
ЮДЖИЙН ЛЕВИ
Страхотна е. Ела тук, готин!
- Благодаря. - Вече си истински фен на "Бетис".
Благодаря.
Направих голямо шоу, като футболна суперзвезда.
И ако отбележиш гол, очаквам...
Например да каже беззвучно: "Благодаря, Юджийн".
Би било страхотно.
Футболното съперничество в Севиля не е от вчера,
но не е единственото разделение в този град на 2000 години.
Така и така съм тук, недопустимо е да не проуча по-задълбочено.
- Хосе. - Юджийн.
- Добре дошъл в Севиля. - Благодаря.
Местният гид Хосе предложи да ми покаже забележителностите.
Намираш се в най-стария квартал на Севиля.
А това е най-голямата готическа катедрала в света.
Много е красива.
Оказва се, че Севиля е имала бурна история.
Това е било джамия, но са я превърнали в катедрала.
През 711 г. северноафриканските маври превзели града от римляните.
- Виж ти! - Пази се от коня.
После маврите били прогонени от християните.
Бурна история, нали?
Знаеш страшно много за града.
Да, защото родителите ми са родени и отраснали в Севиля.
А аз съм израснал в Монреал.
Колко интересно! Тук имало и малко късче от Канада.
А с какво се занимаваше там?
- Бях фризьор и гримьор, работех в киното. - Няма отърване от шоубизнеса.
Навсякъде е - ето го тук, пред мен.
Ясно е, че бившият гримьор Хосе наистина познава този град из основи.
Това е известният мост "Триана", който дели Севиля и Триана.
Квартал е, но жителите му го смятат за отделен град - като Ню Йорк и Бруклин.
Жителите на Манхатън са гледали отвисоко на жителите на Бруклин.
Очевидно и тук отношенията са подобни.
Докато прекосяваме моста, забелязваме цяла флотилия лодки.
Като Испанската армада, но по-малка и без оръдия.
- Хората крещят. Ето ги и тях. - Виждаме регатата.
Този път състезанието е между гребните отбори на "Севиля" и "Бетис".
Ето, погледни.
- Това е много оспорвано съперничество. - Да, така е.
Удивително! Нямат търпение да се хванат за гушите.
- Разкажи ми за Триана. - Бил е работнически град.
Известен е с тореадорите си, танцьорите на фламенко и ромите.
Фламенкото произлиза от работническата класа.
- Прав ли съм? - Точно така.
Със смесици от всички култури.
Доколкото разбрах, тук хората са по-темпераментни.
А от другата страна са по-надменни.
Ще остана от тази страна.
Аз рядко вадя чувствата си на показ,
но след като вече се запалих по футбола,
ще се оставя да ме изкуши и другата голяма страст на Севиля.
Да танцуваме фламенко.
Фламенкото се корени в народните традиции на ромите.
Танцът е пламенен, емоционален и експлозивен.
Май трябва да предупредя Хосе, че в Канада нямаме такива танци.
Най-пламенният ни представител е Бийбър.
Готов ли си за своето първо представление с фламенко?
- Вълнувам се. - Нали?
Ако ти се дотанцува, само кажи: "Оле! Вамос!"
- Само аз ли ще викам "оле"? - И другите ще викат.
Няма да е хубаво само аз да викам "оле".
Когато тя тропна на сцената, подскочих от стола.
Стреснах се.
Вамос!
Не знаех, че е толкова пламенно.
Танцьорите предизвикват в теб усещане, което вади на показ
страстта и вълнението ти като зрител.
Това си е дарба.
Оле!
Поне така си мисля. Може и да не ги бива.
Дори да са некадърни, няма да разбера, досега не съм гледал.
Браво!
Като говорим за неща, които не съм гледал...
Днес е утрото на големия мач. "Бетис" срещу "Севиля".
Ще викам за Ектор и "Бетис". Зелен съм отвсякъде.
Над 200 милиона европейци са посетили мач миналия сезон.
Футболът е една от най-големите страсти на континента.
Запалянковците се събират. Във въздуха се усеща нервна възбуда.
Поне се надявам да е нервна възбуда.
Градът е полудял. Има конна полиция, подготвят се за нещо.
Футболната коментаторка Семра ме покани на стадиона на "Бетис".
- Здравей. Ола! - Семра!
Тя иска да усетя отблизо бурните емоции на "Ел Гран Дерби".
- Това е испанският поздрав. - Супер е.
Радвам се, че ще станеш свидетел на най-важния ден от годината в Севиля.
- Избрал си точния момент. - И съм тук.
Какво става тук?
Феновете на "Бетис" идват да си вземат билетите
и полицията ги ескортира през града до стадиона, на два километра оттук.
Подготви се, идват.
Идват, да се дръпнем.
Какво ще кажеш? Страхотно, нали?
Пълна лудост.
Хиляди хора, въодушевени от една обща цел.
Да спечелят, да победят "Севиля".
Внезапно избликва нов прилив на вълнение.
Феновете се втурват да зърнат играчите
в автобуса на път за стадиона.
Невероятна емоция.
Трудно се намират билети за дербито,
дори за дългогодишен фен на "Бетис" като мен.
Затова ще гледаме мача в местен бар за привърженици, наречен "пеня".
Основан през 1927 г.,
това е идеалното място за дебют на новата ми фланелка.
Давайте!
Започва се.
Това историческо съперничество датира отпреди 117 години.
Затова "Бетис" и новият ми приятел Ектор са решени
да спечелят мача.
- Ектор! - Ето го твоя човек.
- Ектор! - Ето го твоето момче!
Бейерин!
И тъкмо си мислех, че не може да стане по-хубаво...
Вижте го!
Видяхте ли какво направи? Посочи с пръст!
Аз му показах този жест.
Фактът, че направи моя жест, когато вкара гола, просто е...
Сладур.
- Отмениха го. - Така ли?
Нищо, все пак наздраве.
Голът на Ектор се отменя заради засада.
Но емоциите тепърва започват.
И преди да се усетя, канадската ми сдържаност се изпари.
Оле!
Да! Хайде наш'те!
Скочих и изкрещях, когато вкараха гола.
Поздравявахме се с хора, които не познавах, като на мач на "Блу Джейс".
Вероятно в този момент ме завладя емоцията на играта.
Но от горчив опит знам, че спортът може да е жесток.
Не!
Което отново се доказа.
Завърши наравно.
"Бетис"! "Бетис"!
Беше много по-добър мач, отколкото очаквах.
Хубав мач. Трябваше да победим.
Ще започна да гледам мачовете на "Бетис". Вече е моят футболен отбор.
Когато се прибера, ще си спомням с умиление за тази вечер.
Съвсем скоро ще е - това е последната ми вечер в Севиля,
преди да се отправя още по на юг.
Много темпераментен град.
Страстта към футбола тук е не по-малка от тази към фламенкото.
Хората влагат сърцето и душата си в онова, което харесват.
Това е общото между всички тук.
Преди да се отправя към крайбрежието в най-южната точка на Европа,
ще направя последна спирка по пътя си.
За човек, който някога беше доста неохотен пътешественик, ако си спомняте,
подобен ентусиазъм е съвсем ново изживяване.
Търся перон 12.
Въпреки че все още се губя сравнително лесно.
Всъщност обичам влаковете. Не пътувам достатъчно с тях.
Вече не ги правят като едно време.
Това е истински обрат за мен,
но пътуването вече ми харесва не по-малко от пристигането.
Само на няколко часа път в планините на Малага
се намира едно от най-красивите места в Андалусия.
Но за да го оценя, ще проверя наистина ли съм станал авантюрист по дух.
"Пътечката на краля".
Казват, че гледката оттам е смайваща. Заслужавала си дългото пътуване с влак.
Приятен начин да стигна там.
"Ел Каминито дел Рей", както я наричат,
е една от най-популярните туристически атракции в Испания.
Над 300 000 посетители идват всяка година, за да изпитат смелостта си,
вървейки по високото 730 метра дефиле,
за да се насладят на една от най-хубавите гледки.
Каската ми става, но иначе не ми е много добре.
Дано гледката си струва.
Късно ли е да се върна?
Питам само защото пътечката е дълга близо 8 километра,
но е широка само метър.
Олеле. Така.
Само не поглеждай надолу между дъските.
Добре.
Първоначално пътеката била изградена, за да осигури достъп на работниците
между две водноелектрически централи.
Мили боже!
Преди да бъде обновена, е била смятана за най-опасната пътека в света.
Каквото и да са обновявали, дано ремонтът да е бил качествен.
Чуя ли скръцване - беж назад.
Гледката сигурно е много зрелищна
и се надявам да я видя някой ден.
Важното е да не поглеждаш надолу.
Оказа се обаче, че да гледаш напред, също не е много лесно.
Боже мой!
Почти стигнах до панорамната тераса,
но единственият път дотам е по този прозрачен мост.
Ужасявам се при мисълта какво се вижда отдолу.
Допреди две години не бих стъпил тук за нищо на света.
След като потиснах страха си, за да прекося висящия мост
миналата година в Коста Рика, вече не се ужасявам от високото.
Кого ли лъжа.
О, боже господи!
Майчице!
Леле-мале!
Отначало, като видях моста, първата ми мисъл беше: "Не".
Подложих се на изпитание.
Ако имах свободна ръка, щях да се потупам по гърба.
Но в момента и двете стискат въжетата.
Казаха ми, че панорамната тераса предлага чудни гледки към Андалусия.
Мили боже! Ето я.
Но пропуснаха да ми кажат, че терасата е напълно прозрачна.
Няма страшно.
Да.
На теб харесва ли ти?
Няма да стъпя на стъкления под, но ето я най-хубавата гледка наоколо.
Изпълних мечтата си. Дойдох и го изживях.
Да видим какво още ме чака.
Хайде, тръгваме си.
Вижте - без ръце.
С ръка на сърцето си признавам, че старото ми "аз" не би си и помислило
да щъка по отвесна скала, камо ли да обиколи цял континент.
И макар предпазливостта да не ме е напуснала,
невинаги съм бил такъв.
Като малък много ми харесваше да пътувам с влак.
Бях осемгодишен и си спомням, че отидохме в Ню Йорк
от родния ми град Хамилтън, и беше много вълнуващо.
Споменът се е запечатал.
Някъде по дългия си житейски път съм изгубил жаждата за приключения.
Но в Европа има нещо, което сякаш ми връща младежката самоувереност.
Само дано не съм сбъркал посоката.
Тръгнах от най-северния край на континента
и с криволичене стигнах до последната спирка от моето пътуване -
крайбрежния град Тарифа, най-южната точка на континентална Европа.
Сякаш съм нов човек. И другите го забелязаха.
На 76 години сякаш се преродих.
Жена ми Деб смята, че това пътуване е едно от най-хубавите неща в живота ми.
След запознанството ни.
Пак онези римляни основали Тарифа още през първи век.
И нищо чудно - градът е разположен на една изключителна граница.
Наистина е удивително.
Ето тук го пише. Там е Средиземно море, а това е Атлантическият океан.
Стигнах чак дотук.
От африканския континент ме делят само 13 километра по вода.
- Седнете. - Супер. Ще бъде страхотно.
Не мога да устоя да не го разгледам по-отблизо.
Разкошен ден за разходка в морето.
В древногръцката митология Херкулесовите стълбове,
известни днес като Гибралтарската скала и връх Ачо в Мароко,
се смятали за края на познатия свят.
Африка е ей там.
Съвсем близо е.
Честно казано, не ми се вярва къде съм.
За края на моето пътешествие Европа ми е приготвила последна изненада.
Ето ги, право пред нас.
Стадо любопитни гринди.
Ето ги, ей там!
Боже мой!
Изплува до лодката.
Чухте ли?
Бъбрят си оживено край лодката. Сигурно ме познаха от някой филм.
Знам ли?
"Американски пай" имаше голям успех в Европа.
Беше много популярен филм. Може пък да са го гледали.
Невероятно е.
Не е като Онтарио, признавам.
Преди това пътешествие
познавах само големите европейски градове като Париж, Лондон и Рим.
Изскачат, за да се сбогуват.
Но след като се заставих да напусна утъпканите пътища
и да разпаля поугасналата си жажда за приключения...
Вижте.
...престоят ми в Европа ме дари с много повече от впечатления.
Обогати познанията ми за света далеч над моите очаквания.
Обикновено не бих дошъл чак тук.
Хубаво е да си на открито.
Хубаво е да пътуваш повече, вместо да посетиш само едно място.
Никога не си твърде стар да опознаеш света, в който живееш.
Напредвам.
Кой знае, може пък да имам сили за още някое пътешествие.
Превод на субтитрите Живко Тодоров