Říká se, že cestovat znamená žít.
No, možná, pokud z vás ovšem den na letišti dřív nevysaje život.
Kde jinde by chtěli, abyste dorazili s dvouhodinovou rezervou,
jen aby vám pak hrozilo dvouhodinové zpoždění?
I tak si myslím, že loňské cestování mi prospělo.
Očividně mi rozšířilo obzory.
Do jisté míry.
Teď se tedy vydávám tam, kam zjevně musí zavítat každý cestovatel.
Mířím do Evropy.
Dobře. Kde to přesně jsme?
Scestuju celý kontinent...
odshora až dolů.
Vydám se mimo vyšlapané cesty objevit skryté poklady...
Vidíte to?
...a vzbudit v sobě dobrodružného ducha.
Koukejte. Nedržím se.
Jsou tady. Co je to? Příď?
Budu si tříbit chuťové buňky.
Páni, to bylo dobré.
Hrozny připraveny.
A pokusím se žít jako místní.
Vítejte v mé vesnici.
To je šílené.
Zachránil jsem ti život. Nezapomeň.
Veškeré obavy si sbalím do kufru...
Už jedou.
Nikdy nevíte, co s tělem udělá čirá hrůza.
Nic takového jsem od dětství nezažil.
A uslyšíte ode mě tři slova, která jsem nikdy nevyslovil.
Připraven k odletu.
EUGENE LEVY, ZDRÁHAVÝ CESTOVATEL
EVROPA
Cesta dlouhá tisíc mil prý začíná jediným krokem.
Nebo jako v mém případě jediným krokem a drobným popostrčením.
Nicméně to mě přivedlo do mé poslední evropské destinace.
Do Španělska.
ŠPANĚLSKO
Na rovinu říkám, že o Španělsku toho moc nevím.
Španělská inkvizice, nic hezkého.
Španělská omeleta, ta by šla.
Dobře.
Moje všeobecné znalosti o této zemi nejsou důvodem k oslavě.
Z čeho ale mám dobrý pocit, je to, že jsem dorazil až do Sevilly.
Nejsem první neohrožený průzkumník, který toto město navštívil.
Jdu ve stopách Kryštofa Kolumba.
Jeho hrobka je v místní katedrále.
Zato já se cítím plný života.
Můj fanklub.
Cestují pořád se mnou, i když je nevídáte.
Zdravím.
Hned jsem u vás.
Dobrý den, pane Levy.
- Gracias. - Vítejte.
Má cesta začala na severu Švédska
a poté jsem navštívil šest zemí, než jsem dorazil do Sevilly
ve španělské Andalusii.
Strávím tu pár dní, než se vydám na nejjižnější cíp
kontinentální Evropy.
Miluju tu atmosféru v Evropě,
proto mě moc netěší, že tahle moje cesta skončí.
Moc se mi tu líbí. Opravdu.
Seville se přezdívá perla Andalusie,
z čehož vyplývá, že Andalusie je ústřice.
Můžu pokračovat, ale nechám toho.
- Takže Jesúsi, pocházíte ze Sevilly? - Ze Sevilly, ano.
Dobře. Všiml jsem si, že máte na palubní desce vlajku.
- Tohle. - Ano.
To je vlajka Betisu.
Tady v Seville totiž máme dva velké týmy.
Fotbalový klub Sevilla a klub Betis.
Zítra se tu hraje Velké derby.
Zítra?
Ano, lidé z toho úplně šílí.
- Šílí z toho? - Ano.
Dobře.
Pracuju v šoubyznysu, proto vím, jak to vypadá, když fanoušci šílí.
Ale tato posedlost kopanou,
nebo fotbalem, jak mu v Evropě říkají, je něco jiného.
Díky, Jesúsi.
- A hodně štěstí při zápase. - Díky.
Těším se, že Velké derby uvidím na vlastní oči.
A pokud tohle zní jako velkolepý zážitek, mé ubytování je ještě velkolepější.
Hotel Alfonso XIII.
No páni.
Přivítat mě přišel hlavní concierge Antonio.
To je ale nádherná vstupní hala.
Děkujeme. Provedu vás.
- Skvělé. Pojďme. - Fajn.
Inspirace Marokem vzdáleným pouhých 240 km se odráží v architektuře hotelu
s jeho oblouky jako vystřiženými z filmu Casablanca.
To je nádhera.
Hotel nechal postavit poslední monarcha Španělska,
než se v roce 1931 stalo republikou.
Nechal to tu postavit král, ale pobýval tu taky někdy?
Ano, mnohokrát.
A připravili jsme pro vás královské apartmá.
Jsem prostý člověk ubytovaný v pokoji hodném krále.
Takhle si získáte Levyho uznání.
Pane Levy, královské apartmá.
Ach bože.
To by šlo.
A tady je Alfons XIII.
Větší obraz už tu být nemohl.
Skoro vás to nutí ho sundat,
máte pocit, že vás pozoruje a soudí.
A povýšenecký postoj není žádným překvapením.
Alfons se stal králem v pouhých 16 letech.
Ten bedlivý pohled, že?
Až moc bedlivý.
Dnes se ale pohled soustřeďuje na to, kdo získá korunu na hřišti.
Máte rád fotbal? Zítra se tu hraje největší zápas.
Už jsem o něm slyšel.
Komu fandíte?
Seville, samozřejmě.
Jsem rád, že tu jsem, zrovna když se koná tohle.
Velké derby mezi Sevillou a Betisem
je opravdu napínavé.
Fotbalu příliš nerozumím.
Buenos días!
Ale protože je to zjevně společná záliba Evropanů,
sejdu se s člověkem,
který mi pomůže objasnit, proč je to tak důležité zrovna v Seville.
Sleduju náš domácí tým a rozumím té vášni fanoušků pro jejich tým.
Nechodím na zápasy s pomalovaným obličejem.
Takový fanoušek nejsem.
Ale při zápase o mistrovský titul vstanu a ukážu jim...
no, palec nahoru.
Stadion Benita Villamarína s kapacitou 60 000 míst
náleží klubu Real Betis Balompié.
Připadám si jako v zákulisí divadla.
Je vzrušující vidět to, kam se divák běžně nepodívá.
Stadion byl postaven před téměř sto lety
pro fanoušky Betisu, kteří tradičně pocházejí z dělnické třídy.
Působivé, že?
Pokud je fotbal pro některé lidi náboženstvím...
pak je tohle jejich katedrála.
Upřímně, úplně se tu vidím.
Oblečený v šortkách,
fanoušci divoce skandují.
Levy! Levy! Levy!
Eugene!
- Héctore! - Jak se vede?
Osmadvacetiletý obránce Betisu Héctor Bellerín hrál ve velkých klubech,
jako je Arsenal a Barcelona, a také ve španělském národním týmu.
- Prý hrajete. - Páni.
A teď mám tu čest střetnout se s ním jeden na jednoho.
- Jak se máte? Vítejte. - Mám se dobře.
Moc děkuju.
A co říkáte tomu, že...
že jsem tu v pravý čas na velký zápas?
Proč je tak důležitý?
Lidé fandí buď Betisu, nebo Seville.
V rodinách podporují různé týmy.
V ten den se navzájem nenávidí a pak se zase mají rádi.
- Kvůli tomu zápasu. - Ano.
Hrál jste někdy fotbal?
Ne.
Když už jsme tady,
nekopneme si třeba penaltu?
To by bylo zajímavé.
Však je to jen kopání do míče. Nic těžkého, že?
- Mám ho v báglu. Přinesu ho. - Dobře.
Budu kopat do míče s Héctorem.
Uvidíme, jak to půjde, možná mě povolá na ten velký zápas.
Prý máte velikost 44.
- Páni. - Jo.
Tady hrajeme s kulatým míčem.
Ne jako ve Státech.
- Ano. - Tady totiž do míče kopeme.
U vás je to jinak. Já...
Já vím. U nás to spíš připomíná házenou.
Dobře. Běžte do brány. Já se obuju.
Dostal jsem skvělý dárek.
Hraju fotbal ve velkém stylu.
Jo.
Jak to oslavíme, pokud dáte gól?
Ano. No...
Máte nějaký taneček?
Ne.
Představte si, že chcete soupeři sdělit: „Hele, jak jsem zaválel.“
Dal bych si ruku v bok a udělal bych tohle.
Nevím, co to znamená, ale vypadá to hustě. Možná to zkusím.
- Připraven? - Jo.
- Svlékáte se. Dobře. - No, však víte,
nehodlám vám to nijak usnadnit.
Dáte gól, vyhráváte. Minete, prohráváte.
Na tuhle chvíli jste čekal celý život.
Máte pro ni i vítězné gesto.
Tak jo.
- Vidíte? - Dobrý.
- Váš první gól? - Přesně.
- Jaký je to pocit? - Skvělý.
Ani jsem nečekal, že se trefím.
Něco pro vás mám.
Protože...
nemůžete sledovat zápas...
Panebože.
- Ach bože. - ...bez vlastního dresu Betisu.
Páni.
Tak to je paráda. Pojďte sem.
Děkuju.
- Teď jste pravý fanoušek Betisu, příteli. - Děkuju.
No, to bylo působivé. Je to hvězda.
A jestli budete skórovat, očekávám...
Mohl by skórovat a pak neslyšně vyslovit: „Díky, Eugene.“
To by bylo něco.
Fotbalová rivalita v Seville sahá daleko do minulosti.
Není to však jediný rozkol, jakému toto město staré 2 000 let čelí.
A tak když už jsem tady, bylo by ode mě nedbalé neprozkoumat víc.
- José. - Eugene.
- Vítejte v Seville. - Díky.
Místní průvodce José se nabídl, že mi ukáže zajímavá místa.
Stojíte v nejstarší čtvrti Sevilly.
Toto je největší gotická katedrála na světě.
Je opravdu nádherná.
Ale ukázalo se, že Sevilla má bouřlivou historii.
Tohle bývala mešita.
- Pak z ní udělali katedrálu. - Dobře.
V roce 711 n. l. severoafričtí Maurové uzmuli město Římanům.
- Bože. - Pozor na koně.
Maury potom vyhnali křesťané.
Vidíte? Bouřlivé.
Víte toho o tomhle městě hodně.
Jo, moji rodiče se tady narodili a vyrůstali tu.
A já vyrůstal v Montrealu.
Tak to je zajímavé. Máme tu trochu Kanady.
- Jo... - Co jste v Kanadě dělal?
Vlasového stylistu a maskéra ve filmovém průmyslu.
Šoubyznys vás nepustí.
Je všude. Přímo tady. Je přímo tady.
Je jasné, že bývalý maskér José zná tohle město až do základů.
Slavný most Triana,
který odděluje Sevillu od Triany.
Je to čtvrť, ale její obyvatelé ji považují za své město.
Je to jako New York a Brooklyn.
Obyvatelé Manhattanu se jednu dobu dívali na obyvatele Brooklynu spatra.
Tady je to myslím podobné.
Při přecházení mostu jsme si všimli flotily lodí.
Lodí jako ze španělské Armady, jen menších a bez kanónů.
Lidé křičí. Tamhle jsou.
Máme tu regatu.
Tentokrát jde o veslařské týmy Sevilly a Betisu.
Tady. Podívejte.
Panuje mezi nimi opravdu silná rivalita.
Ano, to ano.
To je úžasné. Nejradši by si navzájem skočili po krku.
- Povězte mi o Trianě. - Bývalo to dělnické město.
Proslavili ho toreadoři, tanečníci flamenca, cikáni.
Takže flamenco má svůj původ v dělnické třídě.
- Je to tak? - Přesně tak.
Mísí se v něm všechny kultury.
Co vím, tady to víc žije.
Na tamté straně jsou nafoukanci.
Ale já radši zůstanu tady.
Obvykle nedávám své city najevo,
ale protože už jsem si zamiloval fotbal,
nechám se svést další velkou vášní Sevilly.
Pojďme na flamenco.
Flamenco má kořeny v romských lidových tradicích.
Je vášnivé, emocionální a temperamentní.
Asi bych měl Josého varovat, že tohle v Kanadě nemáme.
Nejvíc nás rozvášní tak akorát Bieber.
Připraven na svou první flamenco show?
- Jo. Těším se. - Ano?
A pokud budete chtít, můžete vykřikovat: „Olé! Vamos!“
Snad nebudu olé křičet jen já.
- To by... - Tihle budou taky.
To by nebylo dobré, že?
Byl bych jediný.
Když na pódiu poprvé dupla, vyskočil jsem ze židle.
Lekl jsem se.
Vamos!
Netušil jsem, že je to tak intenzivní.
Dokážou v divákovi vyvolat takové emoce,
jako je vášeň a vzrušení.
A to je talent.
Olé!
Aspoň myslím. Co já vím, možná jsou hrozní.
Mohli by to kazit a nepoznal bych to. Flamenco vidím poprvé.
Bravo.
A když je řeč o věcech, které vidím poprvé...
Je tu ráno velkého zápasu.
Betis versus Sevilla.
Fandím Héctorovi a Betisu.
Zelený fanda skrz naskrz.
Loni na fotbal vyrazilo více než 200 milionů Evropanů,
čímž právem patří k jedné z největších vášní na kontinentu.
A s příchodem fanoušků se vzduchem nese nervózní vzrušení.
Tedy aspoň myslím, že je to nervózní vzrušení.
Celé město je vzhůru nohama.
Jsou tu policisté na koních. Na něco se připravují.
Na stadion Betisu mě pozvala...
Vamos!
...fotbalová komentátorka Semra.
- Zdravím. Hola! - Semro!
Chce mi ukázat intenzitu Velkého derby.
- Takhle se zdraví Španělé. - Pěkné.
Moc se těším, až to celé zažijete.
Tady v Seville je to doslova nejdůležitější den roku.
- Vybral jste si správný den. - A jsem tu.
Co se to tu děje?
Fanoušci Betisu si tu vyzvednou své lístky
a policisté je pak doprovodí
přes celé město až na stadion dva kilometry odsud.
Připravte se. Už jsou tu.
Už jdou. Couvneme.
Co na to říkáte? Skvělé, že?
To je šílené.
Spousta lidí natěšených na jeden společný cíl.
Vyhrát. Porazit Sevillu.
A je tu další nával vzrušení.
ZELENÍ NAVŽDY
Všichni ti fanoušci běží, aby alespoň zahlédli hráče,
co jedou v autobusu na stadion.
Tak to byla síla.
Lístky na derby se tu těžko shánějí,
a to i pro dlouholetého fanouška Betisu, jako jsem já.
Proto budeme zápas sledovat v místním sportovním baru, takzvaném peña.
Jo!
Bar byl založen v roce 1927,
a tak je to perfektní místo pro odhalení mého dresu.
Do toho!
Tak jo. Jdeme na to.
Tato historická rivalita trvá už 117 let.
Je to tedy zápas, který Betis a můj nový přítel Héctor...
hodlají vyhrát.
- Héctor! - Váš přítel.
Héctor! Jo!
Váš přítel. To je on!
Jo!
Bellerín!
A když jsem měl za to, že už to nemůže být lepší...
On to udělal!
Viděli jste ho?
Ukazoval.
To vítězné gesto má ode mě.
To, že předvedl moje gesto, když dal gól...
Rozumíte?
Je zlatej.
Neuznali ho.
Neuznali ho?
No, i tak je dobrej.
Héctorův gól neuznali pro ofsajd.
Ale to je jen začátek vzrušení.
A než se naděju, moje kanadská zdrženlivost je ta tam.
Olé!
Jo!
Běž!
Když dali gól, vyskočil jsem a začal jsem křičet.
Plácal jsem si s neznámými lidmi, jako bych to dělal na zápase Blue Jays.
Možná jsem se v té chvíli nechal unést emocemi ze hry.
Ale z trpké zkušenosti vím, že sport dokáže být krutý.
Ne!
A to se znovu potvrzuje.
Je to remíza.
Betis! Betis!
Ten zápas je lepší, než jsem čekal.
Dobrý zápas, dobrý zápas.
Měli vyhrát.
Musím začít sledovat Betis jako svůj oblíbený fotbalový tým.
Až se vrátím domů, budu na tento večer rád vzpomínat.
A to už bude brzy, je to totiž moje poslední noc v Seville,
než se vydám dál na jih.
Je to temperamentní město.
Lidé tu mají stejnou vášeň pro flamenco jako pro fotbal.
Jde jen o to, věnovat něčemu své srdce i duši.
To je to, co podle mě ty lidi spojuje.
Než se vydám k pobřeží až na nejjižnější cíp Evropy,
udělám ještě jednu poslední zastávku.
A pro někoho, kdo býval, jak si možná vzpomínáte,
zdráhavým cestovatelem,
je takovéhle nadšení něco zcela nového.
Hledám nástupiště 12.
I když se stále relativně snadno ztratím.
Zbožňuju vlaky.
Moc často jimi necestuju.
Už nejsou takové, co bývaly.
Tohle je pro mě velká změna,
ale pomalu si začínám cestování užívat stejně jako samotný pobyt.
Pár hodin odtud je pohoří Montes de Málaga s jednou z největších krás Andalusie.
Ale abych ji mohl docenit, musím zjistit, jak velký dobrodruh se ze mě stal.
Králova stezka.
Prý nabízí neuvěřitelný výhled.
Který stojí za tu dlouhou jízdu vlakem.
Fajn způsob dopravy.
El Caminito del Rey patří ve Španělsku k nejoblíbenějším turistickým atrakcím.
Více než 300 000 návštěvníků tu každý rok otestuje svou kuráž
při procházce podél 730 metrů vysokých stěn soutěsky,
aby se jim naskytl ten nejkrásnější výhled v zemi.
Ta helma je fajn. Necítím se moc dobře.
Snad to bude hezký výhled.
Je pozdě vrátit se?
Ptám se, protože ta stezka je dlouhá téměř osm kilometrů,
ale široká je jen jeden metr.
Ach bože. Tak jo.
Jen se nedívat skrz ty mezery.
Tak jo.
Stezka původně sloužila dělníkům jako přístupová cesta
mezi dvěma vodními elektrárnami.
Panebože.
Než byla zrenovována,
byla to nejnebezpečnější stezka na světě.
Nevím, co ta renovace zahrnovala, ale doufám, že byla dobrá.
Uslyším vrznutí, a jdu zpátky.
Ten výhled je určitě nádherný
a jednoho dne ho možná uvidím.
Hlavní je nedívat se dolů.
Ale ukázalo se,
že dívat se dopředu taky není žádný med.
Proboha.
Už jsem skoro na té vyhlídce
a jediná cesta tam vede přes tenhle děravý most.
Mám hrůzu z toho, co je pod ním.
Rozumíte?
Před dvěma lety by mě sem nahoru nikdo nedostal.
Poté co jsem se loni na Kostarice postavil svému strachu
a překonal visutý most, už se výšek nebojím.
A pokud tomu věříte, hodně štěstí.
Panebože.
Páni. Ach bože.
Když jsem se na ten most podíval poprvé, měl jsem chuť říct „ne“.
Byla to pro mě zkouška.
Mít volnou ruku, poklepal bych si po rameni.
Ale oběma se teď držím.
Vyhlídková plošina prý nabízí ty nejlepší výhledy na Andalusii.
Panebože.
A jsem tu.
Jen jsem netušil, že je celá prosklená.
Je to dobré.
Jo.
Co vy na to?
Na tu skleněnou plošinu nestoupnu,
ale je to nejlepší výhled široko daleko. Přímo tady.
Škrtám si to ze seznamu.
Viděl jsem, zažil jsem.
Uvidíme, co mě čeká dál.
Tak jo. Jdeme.
Koukejte. Nedržím se.
Musím říct, že mé staré já by se ani neodvážilo
zdolat strmou skalní stěnu, natož kontinent.
A zatímco mám stále sklony k opatrnosti,
vždycky jsem takový nebyl.
Jako dítě jsem často a rád cestoval vlakem.
Pamatuju si, že jsem asi v osmi letech jel do New Yorku.
Ze svého rodného města Hamilton. Bylo to vzrušující.
Zarylo se mi to do paměti.
Během své cesty životem
jsem toho dobrodružného ducha asi ztratil.
Ale Evropa má to kouzlo,
které mi, zdá se, tu sebejistotu z mého mládí navrací.
Jen doufám, že jedu správným směrem.
Svou cestu jsem začal na samém severu kontinentu
a prokličkoval jsem až k poslední zastávce.
Do pobřežního města Tarifa, nejjižnějšího místa pevninské Evropy.
Připadám si jako vyměněný.
A nevšiml jsem si toho jen já.
Ve svých 76 letech jsem zažil znovuzrození.
Moje žena Deb si myslí, že tohle je možná jedna z nejlepších věcí,
jaké se mi přihodily.
Kromě našeho seznámení.
Byli to opět Římané, kteří Tarifu v prvním století založili.
A není divu. Město leží na výjimečné hranici.
To je opravdu úžasné.
Tady se to píše.
Tady je Středozemní moře.
A tady Atlantik.
Dostal jsem se tak daleko,
že mě od pobřeží Afriky dělí jen 13 kilometrů vody.
- Posaďte se. - Skvělé. Tohle bude báječné.
Proto neodolám a musím se podívat blíž.
Je to hezký den.
Fajn den na vyjížďku lodí.
Z řecké mytologie víme, že Herkulovy sloupy,
které teď známe jako Gibraltarskou skálu a Monte Hacho v Maroku,
byly považovány za okraj známého světa.
Tamhle je Afrika.
Je zatraceně blízko.
Upřímně, nemůžu uvěřit, kde teď jsem.
A na závěr mé cesty má pro mě Evropa poslední překvapení.
Tamhle jsou.
Přímo před námi.
Hejno zvědavých kulohlavců.
Tam. Tamhle.
No teda.
Páni. Připlavali k lodi.
Slyšíte?
U lodi je velký rozruch.
Asi mě poznali z nějakého filmu.
Nevím.
Prci, prci, prcičky měly v Evropě úspěch.
Ten film byl populární. Chci říct... Možná ho viděli.
To je úžasné.
Není to jako v Ontariu.
To vám povím.
Před touto velkou cestou
jsem z Evropy znal jen velká města, jako je Paříž, Londýn a Řím.
Jo.
Jako by vykoukli, aby se rozloučili.
Protože jsem se zařekl, že se vydám po méně vyšlapaných cestách
a podvolím se svému dřímajícímu dobrodružnému duchu...
Hele.
...můj pobyt v Evropě mi dal mnohem víc než jen vzpomínky.
Obohatil mě nad veškerá očekávání.
Myslím, že bych se sem jinak nevydal.
Je fajn někam vyrazit.
Je dobré někam vyrazit, nezůstávat jen na jednom malém místě.
Člověk není nikdy příliš starý, aby mohl objevovat svět, ve kterém žije.
Dostávám se k tomu.
Takže kdo ví?
Třeba mě ještě čeká nějaká další cesta.
Překlad titulků: Petra Kabeláčová