Räägitakse, et reisimine on elu.
No võimalik, kui päev lennujaamas seda elu teist enne välja ei ime.
Kuhu veel kästakse kaks tundi varem kohale tulla,
ja pääsed ikka napilt sellest, et kaks tundi hiljaks jääda?
Siiski usun, et mu mullused rännakud mõjusid mulle hästi.
Paistab, et need avardasid mu silmaringi.
Mingil määral.
Nüüd võtan ette miskit, mida peaks vist iga endast lugupidav rändaja tegema.
Ma võtan ette Euroopa.
Hüva. Kus me täpsemalt oleme?
Võtan ette terve maailmajao...
selle tipust põhjani välja.
Kaldun kõrvale sissetallatud radadest, et avastada tõelisi varjatud pärle...
Näete seda?
...ja anda voli tärkavale seiklushimule.
Vaadake mind. Ei hoia kätega.
Nad on siinsamas. Mis see on? Vöör?
Ma harin oma maitsemeelt...
See oli nii hea.
Viinamarjad on valmis.
...ja üritan elada nagu kohalik.
Tere tulemast minu külla.
See on sõge.
Päästsin just su elu. Pea mind meeles.
Pakin oma hirmud pagasisse...
Siit nad tulevad.
Iial ei tea, kuidas organism ääretu hirmu ajal käitub.
Ma pole midagi sellist lapsest saati teinud.
...ja lausun peagi kolm sõna, mida ma pole iial lausunud.
Olen õhkutõusuks valmis.
EUROOPA
Öeldakse, et tuhandemiiline teekond algab esimesest sammust.
Minu puhul esimesest sammust ja väikesest tõukest.
Ometi on see toonud mu oma Euroopa viimasesse sihtkohta.
Hispaaniasse.
HISPAANIA
Ausalt öeldes ei tea ma Hispaaniast eriti palju.
Hispaania inkvisatsioonis polnud midagi head.
Hispaania omlett on hea.
Hea küll.
Mu üldised teadmised selle riigi kohta ei anna põhjust rõõmu tunda.
Ent mul on üsna hea meel, et olen Sevillasse jõudnud.
Ma pole esimene vapper avastaja, kes siia linna jõudnud.
Ma käin Christoph Kolumbuse jälgedes.
Siinses katedraalis asub tema haud.
Mina aga tunnen end elusamana kui iial varem.
Võtsin fännklubi kaasa.
Nad reisivad minuga alati kaasa, kuigi neid näeb harva.
Hei.
Tulen kohe.
Tere, härra Levy.
- Gracias. - Tere tulemast pardale.
Alustasin seda retke Põhja-Rootsis
ja külastasin kuut riiki, enne kui jõudsin Sevillasse,
mis asub Andaluusia piirkonnas Hispaanias.
Veedan siin paar päeva ja suundun siis Mandri-Euroopa lõunapoolseimasse tippu.
Mulle meeldib Euroopa õhkkond,
nii et ma ei oota selle retke lõppemist.
Mulle meeldib siin. Tõesti.
Sevillat tuntakse Andaluusia pärlina,
mis ilmselt tähendab, et Andaluusia on auster.
Võiksin jätkata, kuid ei tee seda.
Niisiis, Jesús.
- sa oled ilmselt Sevillast? - Sevillast, jah.
Märkasin su armatuurlaual väikest lipukest.
- Ah see. - Jah.
See on Betisi lipp.
Meil on Sevillas kaks vägevat tiimi.
Sevilla Football Club ja Betis Football Club.
Homme toimub siin linnas suur derbi.
Homme?
Jah, inimesed lähevad täiega hulluks.
- Täiega? - Jah.
Hea küll.
Töötan meelelahutusäris ja tean, mida tähendab, kui fännid hulluvad.
Ent see vaimustus soccer'ist
või jalgpallist, nagu eurooplased seda kutsuvad, on midagi erilist.
Aitäh, Jesús.
- Ja edu selle mänguga. - Aitäh.
Nii et tahan isegi vägevat derbit kogeda.
Ja kui see on vägev, siis minu ööbimispaik on veelgi vägevam.
Hotell Alfonso XIII.
Ah sa.
Mind tervitab concierge Antonio.
Üsna uhke fuajee.
Aitäh. Teen teile ringkäigu.
- Imeline. Teeme ära. - Hästi.
Hotelli arhitektuuris on näha 240 km kaugusel asuva Maroko mõjutusi.
Selle võlvitud kaared oleks justkui filmist „Casablanca“.
See on tõesti kaunis.
Hotelli lasi ehitada Hispaania viimane monarh,
enne kui riik 1931. aastal vabariigiks kuulutati.
Kuningas lasi selle koha ehitada, aga kas ta iial peatus siin?
Jaa, palju kordi.
Ja oleme teile kuningliku sviidi valmis pannud.
Olen lihtinimene, kes peatub kuningale paslikus toas.
Sedasi pälvibki Levy heakskiidu.
Härra Levy, näitan teile kuninglikku sviiti.
Ah sa.
Käib kah.
Ja see on Alfonso XIII.
Siin ei saaks suuremat maali olla.
Tahaks nagu selle alla võtta,
sest ta nagu vaataks mind hukkamõistva pilguga.
Selline üleolev suhtumine pole üllatav.
Alfonso sai kuningaks kõigest 16-aastaselt.
Valvas pilk, jah?
Liiga valvas.
Kuid tänapäeval jälgivad kõik seda, kes spordiväljakul troonile istub.
Kas teile meeldib jalgpall? Homme on parim mäng.
Olen sellest juba kuulnud.
Kellele pöialt hoiad
Mõistagi Sevillale.
Mul on hea meel, et sattusin siia sellel ajal.
Vägev derbi Sevilla ja Betisi vahel
on väga võimas.
Ma ei jaga eriti jalgpalli.
Buenos días!
Ent kuna see tundub olevat tervet Euroopat vaimustav spordiala,
leppisin kokku kohtumise isikuga,
kes aitab mul mõista, miks see Sevillas nii oluline on.
Ma hoian oma kohalikule tiimile pöialt ja mõistan seda kirge,
mida fännid oma tiimi vastu tunnevad.
Ma ei tee küll näomaalinguid.
Ma pole selline fänn.
Aga tiitlimängus tõusen püsti ja näitan neile...
teate küll, pöialt.
60 000 istekohaga Benito Villamaríni staadion
on kodu klubile Real Betis Balompié.
Nagu oleks teatris lava taga.
Põnev on näha miskit, mida publik tingimata ei näe.
Staadion ehitati peaaegu sada aastat tagasi
peamiselt tööliskassi kuuluvate Betisi poolehoidjate jaoks.
See on midagi erilist, eks?
Kui mõni peab siin jalgpalli religiooniks...
siis see on nende katedraal.
Kujutan end siin ette, ausalt öeldes.
Lühikesed püksid,
fännid elavad metsikult kaasa.
Levy! Levy!
Eugene!
- Héctor! - Kuidas läheb, sõber?
28-aastane Real Betisi mängija Héctor Bellerín on mänginud suurklubides,
nagu Arsenal ja Barcelona, ning Hispaania rahvuskoondises.
Pidid oskama mängida.
Ja nüüd saab ta minuga üks ühele mängida.
- Kuidas läheb? Tere tulemast Sevillasse. - Hästi läheb.
Suur tänu.
Mida arvata sellest,
et olen siin vägeva derbi eel?
Miks see nii võimas on?
Kõik on Betisi või Sevilla fännid.
Ka peresiseselt hoitakse pöialt erinevale tiimile.
Nad vihkavad sellel päeva üksteist, kuid siis armastavad jälle.
- See on mäng. - See on mäng.
Kas oled jalgpalli mänginud?
Ei.
Kui juba siin oleme,
lööme penalteid või midagi?
See oleks tore.
Lööme lihtsalt palli. See ei saa raske olla. Mida arvad?
- Pall on kotis. Toon selle. - Hästi. Hüva.
Taon Héctoriga palli.
Vaatame, kuidas läheb, äkki kutsub ta mind tähtsale mängule.
Su jalanumber pidi 44 olema.
Jah.
Meie jalgpallis on pall ümmargune.
Mitte nagu USA-s.
- Jah. - See on jalgpall,
kuna siin on jalg ja siin on pall.
Teil pole päris nii, ega ju?
Jah, ma tean. Nad peaks seda viskepalliks nimetama.
Hüva. Mine väravasse. Tõmban need jalga.
On alles kingitus.
Hakkan nüüd jalgpalliga tegelema.
Jah.
Esiteks, kuidas sa tähistad, kui värava lööd?
Ah jaa. Nojah...
- Kas sul on oma tantsuliigutus? - Ei ole.
Kujuta ette, et seal on vastased ja tahad öelda:
„Vaadake, mida ma tegin.“ Tead küll.
Paneksin käe puusale ja teeksin nii.
Ma ei tea, mida see tähendab, aga see on päris lahe. Võtan selle üle.
- Oled valmis? - Jah.
- Võtad selle seljast? Hästi. - Tead küll,
ma ei taha, et sul liiga lihtne oleks.
Kui lööd värava, võidad. Kui ei löö, kaotad.
Oled terve elu seda hetke oodanud.
Sul on isegi tähistus välja mõeldud.
Hea küll.
- Näed? - Jah, see oli hea.
- Oli see su esimene värav? - Esimene värav.
- Mis tunne on? - Päris hea tunne.
Ma ei arvanud, et väravani löön.
Tahan sulle midagi kinkida.
Kuna...
sa ei saa mängule minna...
Oh heldust.
- Oh heldust. - ...kui sul pole Betisi särki seljas.
See on midagi erilist. Tule siia, kullake.
Aitäh.
Nüüd oled tõeline Betisi fänn, sõbrake.
Aitäh.
See oli üsna võimas. Tõeline superstaar.
Ja kui lööd värava, pead...
Mis siis, kui ta lööb värava ja hüüab: „Aitäh, Eugene.“
See oleks midagi erilist.
Sevilla jalgpalliderbi juured ulatuvad kaugele,
kuid see pole ainus lõhe, mis ses 2000-aastases linnas esinenud on.
Kuniks ma siin olen, peaksin linna lähemalt uurima.
- José. - Eugene.
- Tere tulemast Sevillasse. - Aitäh.
Kohalik giid José tutvustab mulle vaatamisväärsusi.
Oled Sevilla vanimas linnaosas.
See on maailma suurim gooti katedraal.
See on tõesti kaunis.
Tuleb välja, et Sevillal on olnud turbulentne ajalugu.
Siin oli kunagi mošee
- ja see ehitati ümber katedraaliks. - Hüva.
Põhja-Aafrika maurid vallutasid 771. a selle linna roomlastelt.
- Oh heldust. Vaata aga. - Vaata hobuseid.
Seejärel lõid kristlased maurid välja.
Mõistate? Turbulentne.
Tead sellest kohast kohutavalt palju.
Jah, sest mu vanemad sündisid ja kasvasid Sevillas.
Ja ma kasvasin Montrealis.
See on juba midagi. Siin on midagi Kanadast.
- Jah. - Mida sa Kanadas tegid?
Olin juuksur ja meigikunstnik ning töötasin filmitööstuses.
Kuskil ei pääse meelelahutusärist.
See on kõikjal. See on siinsamas.
Selgelt on näha, et endine meigikunstnik José
tunneb seda linna läbi ja lõhki.
See on kuulus Triana sild,
mis eraldab Sevillat ja Trianat.
See on linnaosa, kuid kohalikud peavad seda eraldi linnaks.
Nagu New York ja Brooklyn.
Arvan, et kunagi vaatasid manhattanlased brooklynlastele ülevalt alla.
Tajun siin samasugust asja.
Silla ületamisel märkame paate.
Nagu Hispaania armaada, aga väiksem ja kahuriteta.
Rahvas karjub. Seal nad on.
See on regatt.
Seekord võistlevad Sevilla ja Betisi sõudmisvõistkonnad.
Läheb lahti. Vaata.
See on siis nii võimas vastasseis.
Jah. Ongi.
See on vapustav. Nad tahaks juba üksteisele kõrri karata.
- Räägi mulle Trianast. - See oli tööliste linn.
See on tuntud härjavõitlejate, flamenkotantsijate ja mustlaste poolest.
Nii et flamenko on töölisklassi tants.
- Kas sedasi on lood? - Jah. Täpselt.
Kõik kultuurid on segunenud.
Ma saan aru, et siinpool on tulisemad inimesed.
Ennasttäis ülbikud on sealpool.
Aga ma jään siia.
Ma pole eriti emotsionaalne inimene,
ent kuna olen juba jalgpallist sisse võetud,
olen valmis laskma end ka ühel teisel Sevilla kirel võrgutada.
Tantsime flamenkot.
Flamenko juured pärinevad romade traditsioonidest.
See on kirglik, emotsionaalne ja plahvatuslik.
Vahest pean Joséd hoiatama, et meil pole seda Kanadas.
Meie kõige kirglikum tegelane on Bieber.
Kas oled valmis oma esimest flamenko etteastet vaatama?
- Jah. Olen elevil. - Jah?
Kui tunned, et soovid seda, võid hüüda: „Olé! Vamos!“
Loodan, et ma ei hüüa ainsana „olé“.
- See oleks... - Nad teevad seda ka.
See poleks hea. Eks ole?
Üks inimene hüüab „olé“.
Kui ta esimest korda laval trampis, hüppasin tooli pealt püsti.
See ehmatas mind.
Edasi!
Ma ei teadnud, et see nii võimas on.
Nad tekitavad olukorra, milles nad kutsuvad esile
publiku kire ja elevuse.
See on tõeline anne.
Olé!
Vähemalt eeldan nii. Nad võisid vabalt kohutavad olla.
Nad võisid viletsalt esineda ja ma ei saanud aru.
Ma pole seda ju varem näinud.
Braavo.
Ja rääkides asjadest, mida ma iial näinud pole...
käes on vägeva mängu hommik.
Betis Sevilla vastu.
Ma hoian pöialt Héctorile ja Betisile.
Läbi ja lõhki roheline.
Eelmisel hooajal, käis jalgpalli vaatamas üle 20 miljoni eurooplase.
See on tõepoolest üks maailmajao suuremaid kirgi.
Ja kui fännid kogunevad,
tajud õhus närvilist elevust.
Vähemalt loodan, et see on närviline elevus.
See linn on hullumas.
Seal on ratsapolitsei. Nad valmistuvad millekski.
Mind on kutsunud Betisi kodustaadionile...
Vamos!
...jalgpallikommentaator Semra...
- Tere. Hola! - Semra!
...kes tahab aidata mul tajuda El Gran Derbi võimsust.
- See oli Hispaania tervitus. - Väga hea.
Olen väga põnevil, et seda koged.
See on Sevilla jaoks aasta tähtsaim päev.
- Valisid selleks õige päeva. - Ja ma olen kohal.
Mis siin toimub?
Betisi fännid tulid siia piletite järele
ja politsei saadab neid staadionini, mis asub kahe kilomeetri kaugusel.
Pane end valmis. Siit nad tulevad.
Siit nad tulevad. Tuleme eest ära.
Mida sa arvad? Võimas, eks?
See on sõge.
Palju tuhinat täis inimesi, kellel on üks eesmärk.
Võit. Võit Sevilla üle.
Ühtäkki tekib veel üks elevuselaine.
IGAVESTI ROHELINE
Kõik need fännid jooksevad, et näha mängijaid,
kes bussiga staadionile sõidavad.
See oli võimas.
Derbi pileteid on keeruline hankida,
isegi pikaaegsele Betisi fännile nagu mina.
Nii et vaatame mängu kohalikus fännide baaris, mida kutsutakse peña'ks.
Jaa!
See loodi 1927. aastal
ja on ideaalne paik, kus oma uut särki esmakordselt demonstreerida.
Edasi!
Hea küll. Läheb lahti.
See ajalooline vastasseis on kestnud 117 aastat.
Seetõttu on see mäng, mille Betis ja mu uus sõber Héctor...
ihkavad võita.
- See on Héctor! - Sinu sõber.
Héctor! Jaa!
See on su sõber!
Jaa!
Bellerín!
Ja kui juba arvasin, et see ei saaks paremini minna...
Seal ta on!
Kas nägite, mida ta tegi?
Ta osutas publikule.
Mina õpetasin talle seda.
Ta tegi minu liigutuse, kui värava lõi.
Mõistate?
Armas.
See tühistati.
See tühistati?
Võtame ikka selle terviseks.
Héctori värav tühistati suluseisu tõttu.
Kuid sellega põnevus alles algab.
Ja peagi on mu kanadalase vaoshoitus täielikult kadunud.
Olé!
Jaa!
Läks!
Hüppasin püsti ja karjusin, kui löödi värav.
Lõin patsu inimestega, keda ma isegi ei tundnud,
nagu oleksin Blue Jaysi mängul seda teinud.
Vahest olin tol hetkel täielikult mängust haaratud.
Kuid tean kibedast kogemusest, et sport võib olla julm.
Ei!
Ja nii see taas osutuski.
Viik.
Betis! Betis!
See oli palju parem mäng, kui ma ootasin.
Hea mäng.
Oleksime pidanud võitma.
Pean hakkama jalgpallis Betisile pöialt hoidma.
Meenutan heldimusega seda mängu, kui koju naasen.
Ja see juhtub peagi, kuna täna on mu viimane õhtu Sevillas,
enne kui kaugemale lõunasse rändan.
See on südikas linn.
Siin lõõmavad samasugused kired nii flamenkos kui ka jalgpallis.
Nad on südame ja hingega asja juures.
See on vist ühine joon.
Enne kui suundun rannikule, Euroopa lõunatippu,
tahan ühe viimase peatuse teha.
Ja inimesele, kes nagu mäletate,
oli kunagi tõrges rändaja,
on sellise õhina tundmine uus kogemus.
Otsin platvormi number 12.
Kuigi eksin endiselt üsna kergesti ära.
Ma jumaldan ronge.
Ma ei sõida nendega piisavalt.
Muidugi pole need enam sellised nagu vanasti.
Minu jaoks on see paras kannapööre,
aga hakkan nautima teekonda sama palju
kui kohale jõudmist.
Mõne tunni kaugusel, Málaga mägedes,
asub üks Andaluusia kaunimaid paiku.
Ent selle hindamiseks
pean välja uurima, kui seiklushimuliseks ma päriselt muutunud olen.
Kuninga jalgrada.
Seal pidi olema vapustav vaade.
See on väikest rongireisi väärt.
Tore on sedasi sinna reisida.
El Caminito del Rey, nagu seda siin kutsutakse,
on üks Hispaania populaarsemaid turismimagneteid.
Iga aasta paneb end siin proovile üle 300 000 külastaja.
Nad kõnnivad üle 730 meetri kõrguse mäekuru
ja naudivad selle riigi üht parimat vaadet.
Kiiver on mugav, kuid ma ei tunne end eriti hästi.
Loodan, et vaade on hea.
Kas tagasi pöörduda on hilja?
Küsin vaid seetõttu, et jalgrada on kaheksa kilomeetrit pikk,
kuid ainult üks meeter lai.
Oh sa poiss. Hüva.
Laudade vahelt ei tasu alla vaadata.
Hea küll.
Algselt ehitati rada töölistele
kahe hüdroelektrijaama vahel liikumiseks.
Oh heldust.
Enne selle täiustamist tunti seda maailma kõige ohtlikuma jalgrajana.
Mida iganes siin täiustati, loodan, et seda tehti hästi.
Kui kuulen kriuksatust, naasen.
Olen kindel, et vaade on vapustav,
ja loodan, et ühel päeval näen seda.
Peaasi, et üle ääre ei vaata.
Aga tuleb välja,
et ettepoole vaatamine pole ka lihtne.
Oh heldust.
Olen peaaegu vaateplatvormi juures
ja sinna pääseb vaid üle selle läbipaistva silla.
Ma kardan seda, mis seal all on.
Mõistate?
Kahe aasta eest poleks ma mingil juhul siia tulnud.
Pärast rippsillal oma hirmudega silmitsi seismist,
kui mullu Costa Ricat külastasin, ei karda ma enam kõrgust.
Edu teile, kui seda tõesti usute.
Oh heldust.
Kui esmalt seda silda nägin,
tahtsin öelda ei.
See pani mind proovile.
Kui mu käsi oleks vaba, patsutaksin end õlale.
Aga hoian mõlema käega kinni.
Mulle öeldi, et vaateplatvormil saab nautida Andaluusia üht parimat vaadet.
Oh heldust.
Seal see on.
Aga mulle ei öeldud, et platvorm on läbipaistev.
Kõik on hästi.
Jah.
Kuidas teile meeldib?
Klaaspõrandale ma ei lähe,
aga siin on linna parim vaade ja seal see on.
See on nüüd enne surma nähtud.
Olen selle ära teinud.
Vaatame, mis mind ees ootab.
Hüva. Teeme ära.
Vaadake mind. Ei hoia kätega.
Julgen öelda, et endine mina poleks kaalunudki
piki kaljuseina jalutamist või terve maailmajao läbimist.
Ja kuigi olen endiselt küllaltki alalhoidlik,
pole ma alati selline olnud.
Reisisin lapsena rongiga ja jumaldasin seda.
Mäletan, et reisisin umbes kaheksasena New Yorki.
Oma kodulinnast Hamiltonist. See oli põnev.
See jäi mulle meelde.
Kuskil oma eluteel
olen vist selle seiklushimu kaotanud.
Kuid Euroopas on miskit,
mis paistab taastavat minu nooruse enesekindlust.
Loodan vaid, et sõidan õiges suunas.
Alustasin oma retke Euroopa kaugest põhjaotsast
ja rändasin lõunasse viimasesse peatusesse oma teekonnal.
Siin asub rannikulinn Tarifa, Mandri-Euroopa lõunapoolseim punkt.
Tunnen end muutunud mehena.
Ja ma pole ainus, kes seda märganud on.
Olen 76-aastaselt uuesti sündinud.
Mu naine Deb usub tõsiselt, et see on üks parimaid asju,
mis minuga juhtunud on. Kui temaga tutvumine välja arvata.
Taas olid need roomlased,
kes esimesel sajandil Tarifa rajasid.
Pole ka ime.
Linn asub erakordsel piiril.
See on üsna vapustav.
See on siin kirjas.
Seal on Vahemeri.
Ja siin on Atlandi ookean.
Kui olen nii kaugele jõudnud,
eraldab mind Aafrika mandrist
vaid 13 kilomeetrit vett.
- Võta istet. - Võrratu.
See on vinge.
Nii et ma lihtsalt pean lähemalt uurima.
Täna on kena päev.
Kena päev merel viibimiseks.
Kreeka mütoloogiast tuntud Heraklese sambaid,
mida nüüd teame Gibraltari kalju ja Hacho mäena Marokos,
peeti teadaoleva maailma servaks.
Aafrika on sealsamas.
Päris lähedal.
Ausalt öeldes ei suuda ma uskuda, et siin olen.
Ja mu reisi lõpetuseks on Euroopal mulle viimane üllatus varuks.
Ja seal nad on.
Otse ees.
Uudishimulike grindade parv.
Seal. Sealsamas.
Oh sa.
Ta tuli pinnale.
Kuulete seda?
Paadi juures kostab jutuvada.
Nad vist tundsid mu kuskilt ära.
Ma ei tea.
„Kuum pirukas“ oli Euroopas väga populaarne.
See oli üsna menukas film. Nad võisid seda näha.
See on vaimustav.
Siin pole nagu Ontarios.
Võin seda öelda.
Enne selle retke alustamist
oli Euroopa minu jaoks suurlinnad nagu Pariis, London ja Rooma.
Jaa.
Nad tulid nagu hüvasti jätma.
Ent kui sundisin end eemale sissetallatud radadest
ja äratasin üles oma suikunud seiklushimu...
Vaadake.
...pakkus mu Euroopa retk mulle enamat kui lihtsalt mälestusi.
See on mind üle ootuste rikastanud.
Ma ei satuks tavaolukorras siia.
Tore on ringi vaadata.
Tore on ringi vaadata, mitte näha vaid üht väikest punkti.
Sa pole iial liiga vana, et tutvuda maailmaga, milles sa elad.
Hakkan seda mõistma.
Nii et kes teab?
Minus võib veel üheks retkeks indu olla.
Tõlkinud Vova Kljain