Sanotaan, että matkustaminen on tosielämää.
Ehkäpä, ellei päivä lentokentällä vie ensin kaikkia voimia.
Minne muualle nimittäin saavutaan kaksi tuntia etuajassa,
jotta oltaisiin lopulta vaarassa myöhästyä?
Uskon kuitenkin viime vuoden matkojen tehneen minulle hyvää.
Ne tuntuivat avartavan näkemystäni.
Ainakin jonkin verran.
Seuraava kokemus on ilmeisesti ehdoton -
kaikille kunnon matkailijoille.
Lähden Eurooppaan.
Missä oikein olemme?
Lähden tutkimaan mannerta -
ja etenen aivan ylhäältä kauas alas saakka.
Jätän tunnetut reitit löytääkseni salaisia aarteita...
Näettekö tämän?
...ja kokeakseni orastavan seikkailuhengen.
Katsokaa. Ilman käsiä.
Ne ovat tässä. Onko tämä keula?
Koulutan makunystyröitäni.
Olipa hyvää.
Rypäleet ovat kypsiä.
Yritän elää kuin paikalliset.
Tervetuloa kylääni.
Tämä on mieletöntä.
Pelastin juuri henkesi. Muista minut.
Unohdan kaikki huolet.
He ovat tulossa.
Koskaan ei tiedä, miten keho reagoi äärimmäiseen kauhuun.
En ole tehnyt tällaista lapsuuteni jälkeen.
Ja lausun pian kolme sanaa, joita en ole lausunut ennen.
Olen valmis lähtöön.
Sanotaan, että tuhannenkin virstan matka alkaa yhdellä askeleella.
Minun tapauksessani tarvitaan askeleen lisäksi myös pikku tönäisyä.
Päädyin kuitenkin tänne Euroopan-matkani viimeiseen kohteeseen.
Espanjaan.
ESPANJA
Rehellisesti sanottuna en tiedä maasta paljoakaan.
Espanjan inkvisitio ei ollut hyvä asia.
Espanjalainen munakas taas on.
Hyvä on.
Tätä maata koskeva yleistietoni ei anna aihetta juhlaan.
Olen kuitenkin tyytyväinen, että selviydyin Sevillaan asti.
En ole ensimmäinen urhea löytöretkeilijä, joka saapuu tähän kaupunkiin.
Seuraan Kristoffer Kolumbuksen jalanjäljissä.
Hänen hautansa on täällä katedraalissa.
Minä taas tunnen olevani elämäni voimissa.
Toin mukana faniklubini.
He matkustavat aina kanssani mutta ovat harvoin näkyvillä.
Hei.
Tulen pian.
Hei, hra Levy.
- Gracias. - Tervetuloa kyytiin.
Aloitin matkan Pohjois-Ruotsista -
ja olen vieraillut kuudessa maassa ennen saapumista Sevillaan,
joka sijaitsee Andalusiassa Espanjassa.
Vietän täällä pari päivää ja lähden sitten Euroopan mantereen eteläkärkeen.
Pidän Euroopan tunnelmasta.
En siis odota innolla tämän matkan päättymistä.
Viihdyn täällä nimittäin oikeasti hyvin.
Sevillaa pidetään Andalusian helmenä,
joten Andalusia on sitten varmaankin osteri.
Voisin jatkaa juttua mutten jatka.
Jesús,
- oletan, että olet kotoisin Sevillasta. - Olen kyllä.
Näen, että kajuutassa on pieni lippu.
- Aivan. - Niin.
Se on Betisin lippu.
Sevillassa on nimittäin kaksi tärkeää joukkuetta.
Sevilla FC ja Real Betis.
Ne kohtaavat täällä huomenna Gran Derbissä.
Huomennako?
Kyllä. Ihmiset sekoavat täysin.
- Täysinkö? - Kyllä.
Selvä.
Olen töissä show-alalla, joten tiedän, mitä tapahtuu, kun fanit sekoavat täysin.
Mutta tämä pakkomielteisyys,
joka liittyy eurooppalaiseen jalkapalloon, on erilaista.
Kiitos, Jesús.
- Onnea otteluun. - Kiitos.
Minäkin haluan kovasti kokea El Gran Derbin.
Jos ottelu on loistokas, majapaikkani on vieläkin loistokkaampi.
Hotel Alfonso XIII.
Hyvänen aika.
Minut toivottaa tervetulleeksi johtava vastaanottovirkailija Antonio.
Vaikuttavan näköinen aula, vai mitä?
Kiitos. Opastan sinua.
- Hienoa. Sopii. - Selvä.
Marokko on vain 240 kilometrin päässä.
Sen vaikutus näkyy hotellin arkkitehtuurissa.
Holvikaaret ovat kuin elokuvasta Casablanca.
Tämä on hyvin kaunis.
Sen tilaaja oli Espanjan viimeinen kuningas -
ennen maan julistamista tasavallaksi vuonna 1931.
Kuningas siis rakennutti paikan, mutta yöpyikö hän täällä koskaan?
Kyllä, monesti.
Olemme valmistelleet sinulle kuninkaan sviitin.
Olen aateliton ja yövyn kuninkaan huoneessa.
Näin voitetaan Levyn hyväksyntä.
Esittelen kuninkaan sviitin.
Hyvänen aika.
Tämä kelpaa.
Ja tässä on Alfonso XIII.
Tänne ei mahtuisi suurempi maalaus.
Herää tavallaan halu poistaa taulu seinältä,
koska hän tuntuu katsovan alas ja tuomitsevan.
Ylimielinen asenne ei yllätä.
Alfonsosta tuli kuningas vain 16-vuotiaana.
Valpas katse, vai mitä?
Liian valpas.
Tällä hetkellä kaikkien katseet suuntautuvat kuitenkin urheiluun.
Pidätkö jalkapallosta?
Huomenna pelataan otteluista paras.
Olen jo kuullut siitä.
Kumpaa sinä kannatat?
Tietenkin Sevillaa.
On hienoa olla täällä ottelun aikana.
Sevillan ja Betisin välinen paikallisottelu -
herättää voimakkaita tunteita.
En tiedä jalkapallosta paljoakaan.
Buenos días!
Se tuntuu kuitenkin olevan Euroopassa kuin yhteinen kieli.
Tapaan siis henkilön,
joka tulkkaa minulle, miksi se on hyvin tärkeää Sevillassa.
Seuraan kotikaupunkini joukkuetta ja ymmärrän intohimon,
jota fanit tuntevat.
Minä en toisaalta maalaa kasvojani.
En ole sellainen fani.
Mestaruusottelussa -
nousen kuitenkin seisomaan -
ja pidän heille peukkuja.
Benito Villamarín -stadionilla on 60 000 paikkaa.
Se on Real Betis Balompién kotikenttä.
Tuntuu kuin olisin teatterissa näyttämön takana.
On tavallaan jännittävää nähdä se, mitä yleisö ei välttämättä näe.
Stadion rakennettiin alun perin sata vuotta sitten -
Betisin kannattajille, jotka ovat perinteisesti työväenluokkaa.
Aikamoista, vai mitä?
Jos jalkapallo on joillekin täkäläisille uskonto,
tämä on heidän kirkkonsa.
Voin oikeasti kuvitella itseni tänne.
Pikku shortseissa,
fanien hurratessa hurjasti.
Levy!
Eugene!
- Héctor! - Mitä kuuluu?
Héctor Bellerín, 28-vuotias puolustaja, on pelannut myös huippuseuroissa,
kuten Arsenalissa ja Barcelonassa, sekä Espanjan maajoukkueessa.
Osaat kuulemma pelata.
Hän pelaa nyt yksin allekirjoittanutta vastaan.
- Mitä kuuluu? Tervetuloa Sevillaan. - Oikein hyvää.
Paljon kiitoksia.
Aika hurjaa, että minä -
olen täällä juuri tärkeän ottelun aikaan.
Miksi se herättää paljon tunteita?
Kaikki kannattavat joko Betisiä tai Sevillaa.
Perheet kannattavat eri joukkueita.
He vihaavat toisiaan päivän ajan ja leppyvät sitten taas.
- Se on peliä. - Aivan.
Oletko pelannut jalkapalloa?
En ole.
Olemme nyt täällä,
joten voisimme kokeilla rangaistuspotkua.
Se olisi aikamoista.
Pallon potkiminen ei voi olla vaikeaa. Mitä luulet?
- Pallo on laukussani. Haen sen. - Hyvä on.
Potkin palloa Héctorin kanssa.
Menestyksestäni riippuen hän pyytää minut ehkä tärkeään otteluun.
Kuulin, että kengännumerosi on 44.
Jalkapallomme on pyöreä.
Toisin kuin amerikkalainen.
- Aivan. - En tajua sen nimeä,
koska täällä palloa pelataan jaloilla.
Amerikassa peli on erilainen.
Tiedän. Nimen pitäisi olla heittopallo.
Mene maaliin. Laitan nämä jalkaan.
Miten hieno lahja.
Alan panostaa jalkapalloiluun nyt oikeasti.
Kyllä vain.
Kysyn ensin, miten juhlit mahdollista maalia.
Aivan. Tuota noin...
Tanssitko?
En.
Kuvittele, että käsket vastustajan katsoa,
mitä olet tehnyt.
Veisin käden lantiolle ja tekisin tällä tavalla.
En oikein tiedä, mitä tuo tarkoittaa, mutta se on melko hyvä. Voisi kelvata.
- Oletko valmis? - Olen.
- Riisutko takin? Selvä. - Tiedäthän,
etten halua tehdä tästä liian helppoa sinulle.
Jos teet maalin, voitat. Jos epäonnistut, häviät.
Olet odottanut tätä hetkeä koko elämäsi.
Osaat myös juhlia omalla tyylilläsi.
Hyvä on.
- Näitkö? - Sinä onnistuit.
- Oliko maali ensimmäisesi? - Oli.
- Miltä tuntuu? - Aika hyvältä.
En uskonut pallon menevän verkkoon.
Haluan antaa sinulle jotain.
Koska -
ottelua ei voi katsoa...
Voi luoja.
- Voi luoja. - ...ilman Betisin pelipaitaa.
Melkoista. Tule tänne.
Kiitos.
Olet nyt kunnon Betis-fani, ystäväni.
Kiitos.
Tuo oli aika vaikuttavaa. Melkoinen supertähti.
Jos teet maalin, odotan tätä.
Entä jos hän tekee maalin ja sanoo ääneti: "Kiitos, Eugene."
Se olisi aikamoista.
Sevillan joukkueet ovat kilpailleet toisiaan vastaan jo kauan.
Tässä 2 000 vuotta vanhassa kaupungissa on kuitenkin muitakin vastakohtia.
Olen nyt täällä, ja olisi virhe jättää tutustumatta kaupunkiin paremmin.
- José. - Eugene.
- Tervetuloa Sevillaan. - Kiitos.
Paikallinen opas José on lupautunut esittelemään paikkoja.
Olet nyt Sevillan vanhimmalla alueella.
Tämä on maailman suurin goottilainen katedraali.
Se on hyvin kaunis.
Käy kuitenkin ilmi, että Sevillan historia on myrskyisä.
Tämä oli ennen moskeija.
- Se muutettiin katedraaliksi. - Selvä.
Vuonna 711 jKr. Pohjois-Afrikan maurit valtasivat kaupungin roomalaisilta.
- Voi luoja. Katso. - Varo hevosia.
Sitten kristityt karkottivat maurit.
Ymmärrättekö? Myrskyisää.
Tiedät paikasta todella paljon.
Totta, sillä vanhempani syntyivät ja kasvoivat Sevillassa.
Kasvoin itse Montrealissa.
Aikamoista. Hitunen Kanadan tunnelmaa.
- Kyllä. - Mitä sinä teit Kanadassa?
Olin hius- ja meikkitaiteilija elokuva-alalla.
En voi paeta show-alaa.
Se on kaikkialla. Täälläkin.
On selvää, että entinen meikkitaiteilija José -
tuntee kaupungin hyvin perusteellisesti.
Kuuluisa Trianan silta -
erottaa Sevillan ja Trianan.
Triana on alue, mutta sen asukkaat pitävät sitä omana kaupunkinaan.
Kuin New York ja Brooklyn.
Jossain vaiheessa Manhattanin asukkaat tavallaan halveksuivat brooklyniläisiä.
Aistin täällä samanlaista tunnelmaa.
Kun ylitämme sillan, näemme laivaston.
Se on kuin Espanjan armada mutta pienempi, ja tykit puuttuvat.
Ihmiset huutavat. He saapuvat.
Tämä on regatta.
Tällä kertaa kohtaavat Sevillan ja Betisin soutujoukkueet.
Kappas vain.
Kilpailu nostaa tunteet pintaan.
Aivan.
Ihmeellistä. He odottavat taistelua malttamattomina.
- Kerro Trianasta. - Se oli työläisten aluetta.
Se tunnetaan härkätaistelijoista, flamencotanssijoista ja romaneista.
Flamenco sai siis alkunsa työväenluokasta.
- Vai saiko? - Kyllä. Juuri niin.
Siinä sekoittuvat monenlaiset kulttuurit.
Kuulemani perusteella täällä ollaan hyvin tunteikkaita.
Pöyhkeilijät ovat tuolla puolella,
mutta minä viettäisin aikaa täällä.
En yleensä ilmaise tunteitani avoimesti -
mutta olen jo innostunut jalkapallosta -
ja olen valmis antautumaan Sevillan toiselle suurelle intohimolle.
Tanssitaan flamencoa.
Flamencon juuret ovat romanien kansanperinteessä.
Se on tulista, tunteikasta ja räjähtävää.
On ehkä varoitettava Joséa, ettei Kanadassa ole tällaista.
Meille intohimon huippu on Bieber.
Oletko valmis elämäsi ensimmäiseen flamencoesitykseen?
- Kyllä. Olen innoissani. - Oletko?
Jos haluat, voit sanoa: "Olé! Vamos!"
Toivottavasti en ole ainoa.
- Se olisi... - He puhuvat kyllä.
Se ei olisi hyvä, vai olisiko?
Että vain yksi puhuu.
Kun hän iski jalkansa lavaan, hätkähdin tuolissani.
Minä pelästyin.
Vamos!
Yllätyin esityksen tunteikkuudesta.
He saavat katsojan tilaan,
jossa tämä kokee intohimoa ja jännitystä.
Se on lahjakkuutta.
Olé!
Oletan niin. He voivat yhtä kaikki olla huonoja.
En tietäisi, vaikka he olisivat surkeita.
En ole nähnyt tätä ennen.
Bravo.
Ennennäkemättömistä asioista puheen ollen...
On tärkeän ottelupäivän aamu.
Betis ja Sevilla kohtaavat.
Kannustan Héctoria ja Betisiä.
Olen kauttaaltaan vihreä.
Yli 200 miljoonaa eurooppalaista kävi viime kaudella jalkapallo-ottelussa,
joten laji on suuri intohimo tällä mantereella.
Fanien kokoontuessa -
voi aistia jännittyneen tunnelman.
Ainakin toivon, että kyse on vain jännityksestä.
Tämä kaupunki sekoaa täysin.
Täällä on ratsupoliiseja. He valmistautuvat johonkin.
Minut kutsui Betisin stadionille...
Vamos!
...jalkapalloselostaja Semra.
- Hei. Hola! - Semra!
Hän haluaa minun aistivan El Gran Derbin voimakkaan tunnelman.
- Tervehdin espanjalaisittain. - Hyvä niin.
Olen innoissani, että pääset kokemaan tämän.
Tämä on kirjaimellisesti vuoden tärkein päivä Sevillassa.
- Tulit tänne oikeaan aikaan. - Olen täällä.
Mitä täällä tapahtuu?
Betisin fanit hakevat lippunsa täältä.
Poliisi saattaa heitä,
kun he kävelevät stadionille kahden kilometrin päähän.
Varaudu pahimpaan. He ovat tulossa.
He ovat tulossa. Peräännytään.
Mitä ajattelet? Eikö olekin hienoa?
Tämä on hullua.
Joukko on suuri, ja he ovat hyvin innoissaan yhteisestä tavoitteesta.
Voitosta. Sevillan lyömisestä.
Yhtäkkiä he innostuvat entisestään.
IKUISESTI VIHREÄ
Fanit juoksevat nähdäkseen edes vilaukselta pelaajat,
jotka saapuvat stadionille bussilla.
Tunteet olivat pinnassa.
Paikallisotteluun on vaikea saada lippuja.
Se koskee myös kaltaisiani pitkäaikaisia Betis-faneja.
Katsomme ottelun paikallisten kannattajien baarissa, jota sanotaan peñaksi.
Baari on perustettu vuonna 1927,
ja se on täydellinen paikka uuden paidan esittelyyn.
Antaa mennä!
Nyt mennään.
Historiallinen kilpa on jatkunut jo 117 vuotta.
Tässä ottelussa Betis ja uusi ystäväni Héctor -
tavoittelevat voittoa.
- Héctor on tuossa! - Siinä hän on.
Héctor!
Poika on tuossa. Siinä hän on!
Bellerín!
Juuri kun ajattelin, ettei tämä voi muuttua paremmaksi...
Siinä hän menee!
Näittekö, mitä hän teki?
Hän osoitteli yleisöä.
Opetin eleen hänelle.
Hän toisti oikeasti eleeni tehtyään maalin.
Tiedättehän?
Kullanmuru.
Maali hylättiin.
Hylättiinkö?
Kippis sille kuitenkin.
Héctorin maali hylättiin paitsion takia.
Se on kuitenkin vasta alkua jännitysnäytelmälle.
Ennen kuin huomaankaan, kanadalainen pidättyväisyyteni haihtuu.
Olé!
Mene!
Hyppäsin pystyyn ja huusin, kun maali tehtiin.
Heitin yläviitosia tuntemattomien kanssa -
aivan kuin Blue Jaysin ottelussa.
Antauduin ehkä sillä hetkellä täysin pelin herättämille tunteille.
Olen kuitenkin kokenut karvaasti, miten julmaa urheilu voi olla.
Eikä!
Tämäkin on todiste siitä.
Tasapeli.
Betis!
Ottelu oli paljon parempi kuin odotin.
Hyvä peli.
Olisi pitänyt voittaa.
Alan seurata Betisin jalkapallojoukkuetta ja ryhdyn sen kannattajaksi.
Muistelen tätä iltaa tunteella, kun pääsen kotiin.
Se tapahtuukin pian, koska on viimeinen iltani Sevillassa,
ennen kuin matkustan kauemmas etelään.
Tässä kaupungissa on kiihkeä tunnelma.
Flamencoon suhtaudutaan täällä yhtä intohimoisesti kuin jalkapalloon.
Kyse on asioiden tekemisestä täydellä sydämellä.
Se on yhteinen tekijä.
Ennen kuin lähden rannikolle Euroopan eteläkärkeen,
haluan pysähtyä vielä yhdessä paikassa.
Eräs henkilö oli ennen, kuten ehkä muistatte,
hyvin vastahakoinen matkailija.
Hänelle tällainen into on uudenlainen kokemus.
Etsin laituria numero 12.
Eksyn kuitenkin yhä melko helposti.
Pidän junista kovasti.
En matkusta niillä tarpeeksi.
Junat eivät tietenkään ole samanlaisia kuin ennen.
Tämä tuntuu aikamoiselta mullistukselta,
mutta alan nauttia matkustamisesta -
yhtä paljon kuin perille pääsystä.
Vain parin tunnin matkan päässä Málagan vuorilla -
on yksi Andalusian ehdottomista nähtävyyksistä.
Jotta voisin arvostaa sitä,
on selvitettävä, miten uskalias minusta on tullut.
Kuninkaan polku.
Siellä on ilmeisesti uskomattomat näkymät.
Se on pitkän junamatkan arvoinen.
Junalla on mukava matkustaa.
El Caminito del Rey, kuten paikalliset sitä kutsuvat,
on yksi Espanjan suosituimmista turistikohteista.
Yli 300 000 kävijää tulee tänne vuosittain koettelemaan hermojaan -
ja kävelemään rotkon päällä yli 700 metrin korkeudessa -
ihaillen maan kauniimpiin kuuluvia maisemia.
Kypärä tuntuu hyvältä. Oloni ei ole paras mahdollinen.
Näköalan on parasta olla hyvä.
Onko liian myöhäistä kääntyä takaisin?
Kysyn vain, koska kävelyreitti on lähes kahdeksan kilometrin pituinen -
mutta vain vähän alle metrin levyinen.
Voi pojat. Selvä.
Ei kannata katsoa lautojen väliin.
Hyvä on.
Polku rakennettiin alun perin työntekijöille, jotka kulkivat -
kahden vesivoimalan välillä.
Voi luoja.
Ennen kunnostusta -
sitä pidettiin maailman vaarallisimpana kävelyreittinä.
Miten kunnostus toteutettiinkaan, toivon, että se onnistui.
Jos kuulen narahduksen, palaan takaisin.
Näkymä on varmasti todella vaikuttava,
ja toivon näkeväni sen vielä jonain päivänä.
Tärkeintä on olla katsomatta laidan yli.
Käy kuitenkin ilmi,
ettei eteenpäin katsominenkaan ole helppoa.
Voi luoja.
Saavun pian näköalapaikalle,
mutta sinne pääsee vain tämän näköalasillan kautta.
Minua kammottaa, mitä alhaalla on.
Tiedättehän?
Kaksi vuotta sitten en todellakaan olisi tullut tänne.
Kohtasin pelkoni ja ylitin riippusillan -
Costa Ricassa viime vuonna, joten en enää pelkää korkeita paikkoja.
Jos uskoitte tuon, niin onnea vain.
Voi luoja.
Kun katsoin tätä siltaa aluksi,
olin jo kieltäytymäisilläni.
Tämä oli minulle koettelemus.
Jos olisi yksi käsi vapaana, taputtaisin itseäni selkään.
Varmistelen kuitenkin molemmilla juuri nyt.
Kuulin, että näköalatasanteella voi ihailla Andalusian parhaita maisemia.
Voi luoja.
Siinä se on.
Minulle ei kuitenkaan kerrottu, että se on täysin läpinäkyvä.
Kaikki on hyvin.
Aivan.
Pidättekö tästä?
En mene lasipinnalle,
mutta tämä on paikan paras näköala.
Sen voi nyt poistaa tehtävälistalta.
Kävin täällä ja tein sen.
Katsotaan, mitä kohtaan seuraavaksi.
Hyvä on. Mennään.
Katsokaa. Ilman käsiä.
On sanottava, että entinen minäni olisi harkinnut,
uskaltautuuko jyrkälle kallionseinämälle, kokonaisesta mantereesta puhumattakaan.
Varovaisuus on yhä yksi luonteenpiirteistäni,
mutten ole aina ollut tällainen.
Matkustin lapsena junalla ja pidin siitä kovasti.
Matkustin New Yorkiin noin kahdeksanvuotiaana -
kotikaupungistani Hamiltonista, ja se oli jännittävää.
Se painui mieleen.
Jossain vaiheessa elämääni -
menetin varmaan seikkailunhaluni.
Euroopassa on kuitenkin jotain,
mikä tuntuu elvyttävän nuoruuteni luottavaisuutta.
Toivon vain, että matkustan oikeaan suuntaan.
Aloitin kaukaa mantereen pohjoisosasta -
ja mutkittelin vähitellen alas matkani päätepisteeseen,
Tarifan rannikkokaupunkiin, joka on Euroopan eteläisin paikka.
Olen kuin muuttunut mies.
En ole ainoa, joka on huomannut sen.
Elämäni on mullistunut 76-vuotiaana.
Vaimoni Debin mielestä tämä on ehkä yksi parhaista asioista,
joita minulle on tapahtunut.
Hänen lisäkseen.
Roomalaiset toimivat taas.
He perustivat Tarifan ensimmäisellä vuosisadalla.
Se ei ole ihme.
Kaupunki sijaitsee erikoisella rajalla.
Tämä on oikeasti aika ihmeellistä.
Se lukee tässä.
Tuossa on Välimeri.
Tuossa on Atlantin valtameri.
Olen päässyt tänne asti,
ja minut erottaa Afrikan mantereesta -
vain 13 kilometrin levyinen salmi.
- Tule istumaan. - Upeaa.
Tästä tulee loistavaa.
En malta olla tutustumatta paikkaan.
Tämä on hyvä päivä.
Hyvä päivä olla vesillä.
Kreikkalaisessa mytologiassa Herakleen pylväitä,
eli Gibraltarin ja marokkolaisen Hacho-vuoren kallioita,
pidettiin tunnetun maailman rajoina.
Afrikka on tuolla.
Se on hyvin lähellä.
Rehellisesti sanottuna tuntuu uskomattomalta olla täällä.
Eurooppa tarjoaa minulle matkan päätteeksi vielä yhden yllätyksen.
Ne ovat tuolla.
Suoraan edessä.
Parven uteliaita pallopäävalaita.
Juuri tuossa.
Hyvänen aika.
Se tuli pintaan.
Kuuletteko?
Veneen vieressä jutellaan.
Ne varmaan tunnistavat minut jostain.
Enpä tiedä.
American Pie oli Euroopassa hyvin suosittu.
Elokuva oli aika suosittu. Tarkoitan, että ne ovat ehkä nähneet sen.
Tämä on ihmeellistä.
Täällä on erilaista kuin Ontariossa.
Sanonpa vain.
Ennen kuin lähdin matkalle,
tunsin Euroopasta vain suurkaupunkeja, kuten Pariisin, Lontoon ja Rooman.
Ne tuntuvat nousseen pintaan hyvästelläkseen.
Haastoin kuitenkin itseni poikkeamaan tutuilta reiteiltä -
ja elvyttämään uinunutta seikkailuhenkeäni.
Katsokaa.
Olen saanut Euroopan-matkaltani muutakin kuin muistoja.
Se on rikastuttanut minua täysin odottamattomalla tavalla.
En usko, että olisin muuten tullut tänne.
On hyvä lähteä ulos -
ja nähdä muutakin kuin vain yksi paikka.
Koskaan ei ole liian vanha tutustumaan maailmaan,
jossa elää.
Olen oivaltamassa sen.
Eli kukapa tietää?
Ehkäpä lähden vielä uudelle matkalle.
Tekstitys: Liisa Sippola