אומרים שטיולים הם החיים.
טוב, אולי, אם יום שלם בנמל התעופה לא מוציא לך את הנשמה קודם.
כלומר, איפה עוד יגידו לך להגיע שעתיים לפני הזמן,
רק כדי להתקרב באופן מסוכן לאיחור של שעתיים?
בכל זאת אני חושב שהטיולים שלי בשנה שעברה עשו לי טוב.
נדמה שהם הרחיבו את השקפת העולם שלי.
במידה מסוימת.
אז עכשיו אני מקבל על עצמי משהו שנתפס כחובה
לכל מטייל ראוי לשמו.
אני עושה את אירופה.
טוב, איפה אנחנו בדיוק?
אני הולך לכבוש את היבשת...
מהכי למעלה עד הכי למטה.
אני סוטה מהדרכים הסלולות כדי לגלות פנינים נסתרות...
אתם קולטים את זה?
ולאמץ את רוח ההרפתקנות החדשה.
תראו אותי. בלי ידיים.
הם כאן. מה זה, החרטום?
אני אחנך את בלוטות הטעם שלי...
וואו, זה היה טעים.
הענבים מוכנים.
ואנסה לחיות כמו תושבי המקום.
ברוך הבא לכפר שלי.
זה מטורף.
הצלתי את חייך. זכור אותי.
אני אורז את כל הדאגות במזוודה שלי...
הם מגיעים. הם מגיעים.
אין לדעת מה הגוף יעשה כשהוא אחוז אימה.
אני לא חושב שעשיתי משהו דומה לזה מאז שהייתי ילד.
ואני עומד להגיד שלוש מילים שלא אמרתי מעולם.
אני מוכן להמראה.
אירופה -
אומרים שמסע של אלף קילומטרים מתחיל בצעד אחד.
או במקרה שלי, בצעד אחד ובדחיפה קלה.
כך או אחרת, הוא הביא אותי ליעד האחרון שלי באירופה.
ספרד.
ספרד -
אני לא יודע הרבה על ספרד, אני חייב להודות.
האינקוויזיציה הספרדית לא הייתה דבר טוב.
חביתה ספרדית היא כן דבר טוב.
טוב.
אז הידע הכללי שלי על המדינה הזאת הוא לא סיבה למסיבה.
אבל מה שכן משמח אותי במקצת הוא העובדה שעשיתי את כל הדרך לסביליה.
עכשיו, אני לא המטייל הנועז הראשון שהגיע לעיר הזאת.
אני הולך בעקבותיו של כריסטופר קולומבוס.
הקבר שלו נמצא בקתדרלה המקומית.
אבל אני, לעומת זאת, מרגיש חי יותר מאי-פעם.
הבאתי את מועדון המעריצים שלי.
הם נוסעים אותי לכל מקום, אף שנדיר שאתם רואים אותם.
היי, חבר'ה.
אני תכף בא.
שלום, מר לוי.
- גרסיאס. - ברוך הבא.
יצאתי לדרך בצפון שוודיה...
ועברתי בשש מדינות בדרך לסביליה,
שנמצאת במחוז אנדלוסיה הספרדי.
אבלה כאן כמה ימים לפני שאמשיך לקצה הצפוני ביותר
של יבשת אירופה.
אני אוהב את האווירה באירופה,
לכן אני לא מצפה בכיליון עיניים לסוף של הטיול הזה,
כי אני באמת אוהב להיות כאן. ממש.
סביליה מכונה "הפנינה של אנדלוסיה",
מה שאומר, אני מניח, שאנדלוסיה היא הצדפה.
יכולתי להמשיך, אבל אפסיק.
אז חסוס,
- אני מבין שאתה מסביליה? - מסביליה, כן.
טוב. אני רואה שיש לך דגל קטן על לוח המחוונים.
- זה. - כן.
זה הדגל של קבוצת בטיס.
כי יש לנו בסביליה שתי קבוצות גדולות.
מועדון הכדורגל סביליה ומועדון הכדורגל בטיס.
מחר מתקיים כאן בעיר הדרבי הגדול.
מחר?
כן, אנשים משתגעים לגמרי.
- לגמרי? - כן.
טוב.
אני עובד בעולם הבידור, לכן אני יודע על מעריצים שמשתגעים לגמרי.
אבל האובססיה הזאת לכדורגל,
או פוטבול כפי שהוא נקרא באירופה, היא משהו אחר.
תודה, חסוס.
- ובהצלחה במשחק. - תודה.
לכן אני משתוקק לחוות בעצמי את "אל גראן דרבי".
ואם זה גדול, אז המקום שבו אני שוהה גדול עוד יותר.
מלון אלפונסו ה-13.
הו, אלוהים.
מי שמקבל את פניי הוא השוער הראשי אנטוניו.
זה לובי מרהיב עין, הא?
תודה. הרשה לי להיות המדריך שלך.
- נפלא. קדימה. - בסדר.
ההשפעה של מרוקו, שנמצאת רק כ-250 ק"מ מכאן,
ניכרת בארכיטקטורה של המלון,
על הקשתות הקמורות שלה, שנראות כאילו יצאו מסצנה ב"קזבלנקה".
זה באמת יפה.
הוא נבנה על פי דרישת המונרך האחרון של ספרד,
לפני שהמדינה הוכרזה כרפובליקה ב-1931.
אז המלך הורה על בניית המלון, אבל הוא התארח בו בכלל?
כן, פעמים רבות.
והכנו לך את סוויטת המלך.
אני אדם פשוט שמתארח בחדר שהולם מלך.
כך זוכים באישור לוי רשמי.
מר לוי, הרשה לי להראות לך את סוויטת המלך.
הו, אלוהים.
אסתפק בה.
וכאן אנחנו רואים את אלפונסו ה-13.
לא היה כאן מקום לציור גדול יותר.
בא לך להוריד את הדבר הזה מהקיר
כי זה כאילו הוא מביט עליך מלמעלה בשיפוטיות.
והגישה המתנשאת אינה מפתיעה.
אלפונסו הוכתר כמלך בגיל 16 בלבד.
עיניים נוקבות, כן?
יותר מדי.
אבל בימים אלה כל העיניים נעוצות מי שיישא את הכתר במגרש הספורט.
אתה אוהב כדורגל?
מחר מתקיים המשחק הכי טוב.
שמעתי כבר על המשחק הזה.
בעד מי אתה?
סביליה, כמובן.
אני שמח שאני כאן כשזה קורה.
הדרבי הגדול בין סביליה לבטיס
הוא אירוע מסעיר מאוד.
אני לא מבין הרבה בכדורגל.
בואנוס דיאס!
אבל כיוון שנראה שזו השפה המשותפת של אירופה,
קבעתי פגישה עם מישהו
שיוכל לעזור לתרגם לי למה הוא חשוב כל כך בסביליה.
אני עוקב אחרי הקבוצה המקומית שלי ואני מבין את הלהט
של האוהדים כלפי הקבוצה שלהם.
אבל אני לא צובע את הפנים שלי.
אני לא אוהד מהסוג הזה.
אבל במשחק אליפות
אני אקום ואתן להם...
אתם יודעים, אגודלים למעלה.
אצטדיון בניטו וייאמרין, שמכיל 60,000 מושבים,
הוא ביתה של קבוצת ריאל בטיס בלומפייה.
זה כמו להיות מאחורי הקלעים בתיאטרון.
מרגש לראות את ההתרחשויות שהקהל לא תמיד זוכה לראות.
האצטדיון נבנה לראשונה לפני כמעט מאה שנה
למען האוהדים המסורתיים, בני מעמד הפועלים, של בטיס.
זה משהו, נכון?
אם יש כאן כאלה הרואים את הכדורגל כדת...
הרי שזו הקתדרלה שלהם.
אני יכול לראות את עצמי כאן, למען האמת.
זוג מכנסיים קצרים,
אוהדים שמריעים בטירוף.
לוי! לוי! לוי!
יוג'ין!
- הקטור! - מה שלומך, איש יקר?
המגן של קבוצת ריאל בטיס, הקטור ביירין, בן 28, שיחק במועדוני ענק
כמו ארסנל וברצלונה, וגם בנבחרת הלאומית של ספרד.
- שמעתי שאתה יודע לשחק. - וואו.
ועכשיו הוא בא לשחק אחד-על אחד מול עבדכם הנאמן.
- מה המצב? ברוך הבא לסביליה. - הכול טוב.
תודה רבה לך.
ומה דעתך על העבודה שאני...
שהגעתי לכאן בדיוק בזמן למשחק החשוב?
למה זה מסעיר כל כך?
כולם אוהדים או את בטיס או את סביליה.
בני משפחה אחת אוהדים קבוצות שונות
והם שונאים זה את זה ביום המשחק ואז חוזרים לאהוב זה את זה.
- זה המשחק. - זה המשחק.
שיחקת פעם כדורגל?
לא ולא.
כי אני חושב, כאילו, אם אנחנו כבר כאן,
אולי כדאי שנבעט בעיטת עונשין או משהו?
כן, זה יהיה משהו.
פשוט בועטים בכדור. זה לא יכול להיות קשה מדי. מה דעתך?
- יש לי כדור בתיק. אלך להביא. - בסדר. טוב.
אני הולך לבעוט בכדור עם הקטור.
אם ילך טוב, אולי הוא יזמן אותי למשחק החשוב.
שמעתי שאתה מידה 44.
- וואו. - כן.
בכדורגל כאן הכדור הוא עגול.
לא כמו פוטבול אמריקאי.
- כן. - למה קוראים לזה כדורגל?
כי כאן יש רגל וכדור.
שם זה לא בדיוק ככה, כי אני...
כן, אני יודע. צריך לקרוא לזה כדור זריקה.
טוב. תיכנס לשער. תן לי לנעול אותן.
איזו מתנה נהדרת.
אני נכנס לכדורגל בגדול עכשיו.
כן.
ראשית, איך אתה חוגג הבקעת גול?
אה, כן. טוב...
יש לך תנועות ריקוד?
טוב, לא.
תאר לעצמך שזו הקבוצה היריבה ואתה רוצה לומר,
"תראו מה עשיתי." אתה יודע?
אניח יד על המותן ואעשה משהו כזה.
אני לא יודע מה בדיוק זה אומר, אבל זה מגניב. אולי אאמץ את זה.
- אתה מוכן? - כן.
- אתה פושט אותו, כן? טוב. - טוב, אתה יודע,
אני לא רוצה שיהיה לך קל מדי.
אם תבקיע, אתה המנצח. אם תפספס, אתה מפסיד.
חיכית לרגע הזה כל חייך.
יש לך אפילו ריקוד שמחה בשבילו.
טוב.
- רואה? - כן, זה היה טוב.
- זה הגול הראשון שלך? - זה הראשון שלי.
- איך ההרגשה? - הרגשה טובה.
לא חשבתי שאצליח להגיע לרשת בכלל.
אני צריך לתת לך משהו.
כי...
אי אפשר ללכת לצפות במשחק...
אלוהים אדירים.
- אלוהים אדירים. - בלי חולצה של בטיס.
וואו.
יוג'ין לוי -
זה באמת משהו. בוא הנה, מותק.
תודה.
עכשיו אתה אוהד בטיס ראוי לשמו, ידידי.
תודה.
הייתי די מדהים. איזה כוכב-על.
ואם תבקיע גול, אני מצפה...
מה אם הוא יבקיע גול ואז יביע בלי קול, "תודה, יוג'ין."
זה יהיה משהו.
ליריבות בין קבוצות הכדורגל של סביליה היסטוריה ארוכה,
אבל זו לא המחלוקת היחידה שקרעה את העיר בת 2,000 השנה.
אז אם אני כבר כאן, תהיה זו רשלנות מצדי שלא לרדת לחקר העניין.
- חוזה. - יוג'ין.
- ברוך הבא לסביליה. - תודה.
מורה הדרך המקומי, חוזה, הציע להראות לי את האתרים.
אנחנו נמצאים ברובע העתיק ביותר בסביליה.
וזו הקתדרלה הגותית הגדולה בעולם.
זה באמת יפה.
אבל מתברר שלסביליה היסטוריה סוערת.
זה היה פעם מנזר
- ואז זה המבנה הוסב לקתדרלה. - טוב.
בשנת 711 לספירה המורים מצפון אפריקה כבשו את העיר מידי הרומאים.
- אלוהים. תראה את זה. - שים לב לסוסים.
לאחר מכן גורשו המורים בידי הנוצרים.
רואים? היסטוריה סוערת.
אתה יודע המון על המקום הזה.
כן, כי ההורים שלי נולדו וגדלו כאן בסביליה.
ואני גדלתי במונטריאול.
זה באמת משהו. יש כאן נגיעה קטנה של קנדה.
- כן, זה... - מה עשית בקנדה?
הייתי ספר ומאפר ועבדתי בתעשיית הקולנוע.
אי אפשר להתרחק מעולם הבידור.
הוא בכל מקום. הוא כאן. ממש כאן.
ברור שהמאפר לשעבר חוזה
באמת מכיר את העיר מיום היווסדה.
זה גשר טריאנה המפורסם
שמפריד בין סביליה לצד של טריאנה.
זו שכונה, אבל התושבים חושבים שזו העיר שלהם.
זה כמו ניו יורק וברוקלין.
נדמה לי שבשלב מסוים תושבי מנהטן הביטו בהתנשאות בתושבי ברוקלין.
אתה יודע, זו התחושה שאני מקבל כאן.
כשאנחנו חוצים את הגשר אנחנו מבחינים בצי של סירות.
כמו הארמדה הספרדית, אבל קטנות יותר ובלי תותחים.
אנשים צורחים. הנה הם.
יש לנו מרוץ סירות.
הפעם אלה קבוצות החתירה של סביליה ושל בטיס.
הנה. תראה את זה.
זו יריבות עמוקה.
כן. נכון מאוד.
זה מדהים. הם פשוט מתים להתנפל אלה על אלה.
- ספר לי על טריאנה. - היא הייתה עיירת פועלים.
היא מפורסמת בלוחמי השוורים שלה, ברקדני הפלמנקו, בצוענים.
הפלמנקו צמח בקרב מעמד הפועלים.
- זה העניין? - כן. בדיוק.
מכל הערבובים של כל התרבויות.
ממה שאני שומע, יש יותר רעל בעיניים בצד הזה.
הצפונבונים בצד ההוא.
אבל אני אשאר כאן.
תקשיבו, אני לא ידוע כמי שחושף את רגשותיו ברבים,
אבל מאחר שכבר התאהבתי בכדורגל,
אני מוכן ליפול ברשתה של האהבה הגדולה השנייה של סביליה.
בואו נרקוד פלמנקו.
הפלמנקו נטוע במסורות העממית של בני הרומה.
הוא סוער, רגשני ונפיץ.
אולי אצטרך להזהיר את חוזה שאין לנו דבר כזה בקנדה.
מי שמלהיב אותנו יותר מכול הוא ג'סטין ביבר.
אתה מוכן לצפות במופע הפלמנקו הראשון שלך?
- כן. אני מתרגש. - כן?
ואם מתחשק לך, אתה יכול להגיד, "אולה! ואמוס!"
אני מקווה שלא אהיה היחיד שאומר אולה.
- זה... - לא, הם יעשו את זה.
אתה יודע? זה לא יהיה טוב, נכון?
שרק אדם אחד יגיד אולה.
בפעם הראשונה שהיא רקעה ברגלה על במה, ניתרתי ממקומי.
זה הפחיד אותי.
ואמוס!
לא ידעתי שזה עוצמתי כל כך.
הם מציבים אותך במין חלל ששואב
ממך את הלהט ואת ההתרגשות כשאתה יושב בקהל.
וזה כישרון.
אולה!
אני מניח. ייתכן שהם איומים, ככל הידוע לי.
אולי הם ממש גרועים בעבודה שלהם ולי אין מושג.
אף פעם לא ראיתי את זה.
בראבו.
ואם כבר מדברים על דברים שטרם ראיתי בחיי...
היום הוא בוקר המשחק הגדול.
בטיס נגד סביליה.
אני בעד הקטור ובעד באטיס.
ירוק עד הסוף.
יותר ממיליון אירופים הלכו למשחק כדורגל בעונה הקודמת,
מה שהופך את המשחק לאחת האהבות הגדולות של היבשת.
בשעה שהאוהדים מתאספים,
אפשר להריח את ההתרגשות המתוחה באוויר.
אני מקווה שזו התרגשות מתוחה, בכל אופן.
העיר כולה יוצאת מדעתה.
יש שוטרים רכובים על סוסים. הם מתכוננים למשהו.
הוזמנתי לאצטדיון של בטיס...
ואמוס!
ע"י פרשנית הכדורגל סמרה...
- שלום. אולה! - סמרה!
שרוצה להדביק אותי בסערת הרגשות של אל גראן דרבי.
- הלכתי על השלום הספרדי. - זה טוב.
אני ממש מתרגשת בשבילך על שאתה עומד לחוות את זה.
זה לא פחות מהיום הגדול ביותר בשנה בסביליה.
- בחרת ביום הנכון להגיע. - ואני כאן.
מה קורה כאן?
אוהדי הבטיס באים לכאן לקחת את הכרטיסים שלהם
ואז המשטרה מלווה אותם
בדרכם ברגל לאצטדיון בצד השני של העיר מרחק שני ק"מ.
תתכונן. הם מגיעים.
הם מגיעים. הם מגיעים. לזוז אחורה.
מה דעתך? זה אדיר, נכון?
זה מטורף.
המון אנשים חדורי התלהבות ממטרה אחת משותפת.
ניצחון. לנצח את סביליה.
ופתאום פורץ גל חדש של התרגשות.
ירוקים לעד -
כל האוהדים האלה שועטים לראות במו עיניהם את השחקנים
באוטובוס בדרך לאצטדיון.
זה היה מלחיץ.
קשה להשיג כרטיסים לדרבי,
אפילו לאוהד בטיס ותיק כמוני.
לכן נצפה במשחק בבר אוהדים מקומי שמכונה "פניה".
כן!
הבר שנוסד ב-1927,
הוא המקום האידיאלי להצגת הבכורה של החולצה החדשה שלי.
קדימה!
טוב. מתחילים.
היריבות ההיסטורית החלה לפני 117 שנה.
ולכן במשחק הזה בטיס וחברי החדש הקטור...
נחושים בדעתם לנצח.
- הנה הקטור! - הנה החבר שלך.
הקטור! כן!
זה החבר שלך. זה החבר שלך!
יש!
ביירין!
בדיוק כשחשבתי שהמצב לא יכול להשתפר...
הנה הוא!
ראיתם מה הוא עשה?
הוא הצביע על הקהל.
אני לימדתי אותו את המחווה הזאת.
העובדה שהוא ביצע את המחווה שלי אחרי שהבקיע גול.
אתם יודעים?
איזה מתוק.
הם פסלו את הגול.
פסלו את הגול?
אבל בכל זאת נרים כוסית, כן?
הגול של הקטור נפסל משום שהיה בנבדל.
אבל זו רק תחילת ההתרגשות.
ובלי ששמתי לב, האיפוק הקנדי שלי נטש אותי לאנחות.
אולה!
כן!
קדימה!
קפצתי וצעקתי כשהובקע הגול.
והחלפתי כיפים עם אנשים שבכלל לא הכרתי,
כאילו אני במשחק של הבלו ג'ייז.
אז אולי באותו רגע נסחפתי בסערת הרגשות של המשחק.
אבל אני יודע מניסיוני המר שספורט יכול להיות אכזרי.
לא!
והא ראיה.
טוב, יש שוויון.
בטיס! בטיס!
זה משחק הרבה יותר טוב ממה שציפיתי.
יופי של משחק, יופי של משחק.
היינו צריכים לנצח.
אני צריך להתחיל לעקוב אחרי בטיס כקבוצת הכדורגל שלי.
אזכור את הערב הזה בחיבה כשאחזור הביתה.
וזה יקרה בעוד זמן לא רב, כי זה הלילה האחרון שלי בסביליה
לפני שאני יוצא דרומה.
זו עיר של סערות יצרים.
ההתלהבות סביב הפלמנקו אינה נופלת מההתרגשות מהכדורגל כאן.
פשוט נותנים את הלב ואת הנשמה למשהו.
אני חושב שזה מכנה משותף.
לפני שאני יוצא לכיוון החוף, לשפיץ של אירופה,
יש עוד מקום אחד שאני רוצה לעצור בו.
ולמי שהיה פעם, אולי אתם זוכרים,
מטייל מסויג מאוד,
התלהבות כזאת היא חוויה חדשה.
אני מחפש את רציף 12.
אף שאני עדיין הולך לאיבוד בקלות יחסית.
אני אוהב רכבות.
אני לא נוסע בהן מספיק.
כמובן, הרכבות של היום הן לא הרכבות שהיו פעם.
זה מפנה רציני מבחינתי,
אבל אני מתחיל ליהנות משלב הנסיעה
לא פחות מההגעה ליעד.
מרחק שעות אחדות בהרי מלאגה
נמצא אחד מאתרי החובה היפהפיים של אנדלוסיה.
אבל כדי ליהנות ממנו,
אצטרך לגלות באמת עד כמה הרפתקני נהייתי.
שביל המלך הקטן.
זה אמור להיות נוף מדהים.
שווה את הנסיעה הארוכה ברכבת.
זו דרך נחמדה להגיע לשם.
אל קמיניטו דל ריי, כפי שהוא נקרא כאן,
הוא אחד מאתרי התיירות הפופולריים ביותר בספרד.
יותר מ-300,000 מבקרים בשנה באים לבחון את אומץ ליבם
בהליכה בערוץ הנחל שגובהו כ-732 מטר
כדי להשקיף על אחד מהנופים היפים במדינה.
הקסדה נוחה לי. אני לא מרגיש טוב במיוחד עכשיו.
נקווה שהנוף יהיה יפה.
מאוחר מדי כדי להתחרט?
אני שואל רק משום שאורך השביל כמעט שמונה ק"מ,
אבל רוחבו רק כ-90 ס"מ.
אוי ואבוי. טוב.
רק אל תסתכלו למטה בין הקורות.
טוב.
השביל נועד במקור לשמש מעבר לפועלים
בין שתי תחנות כוח הידרואלקטריות.
אוי, אלוהים.
לפני שהוא שופץ,
הוא היה ידוע כשביל ההליכה המסוכן בעולם.
לכן, לא משנה מה נעשה בשיפוץ, אני מתפלל שהוא היה מוצלח.
בחריקה הראשונה שאשמע, אני מסתובב וחוזר.
אני בטוח שהנוף באמת מרהיב עין,
ואני מקווה שיום אחד אולי אזכה לראות אותו.
הסוד הוא לא להסתכל מעבר לקצה.
אבל מתברר
שגם להביט ישר קדימה זו משימה לא פשוטה.
אוי, אלוהים.
כמעט הגעתי למצפור
והדרך היחידה להגיע אליו היא לחצות את הגשר השקוף הזה.
ואני מפחד ממה שנמצא למטה.
אתם יודעים?
לפני שנתיים לא הייתם תופסים אותי במקום כזה.
אחרי שהתמודדתי עם הפחד מחציית הגשר התלוי
בקוסטה ריקה בשנה שעברה, אני כבר לא מפחד מגבהים.
ואם אתם מאמינים לזה, אז שיהיה לכם בהצלחה.
אוי, אלוהים.
וואו. הו, אלוהים.
למען האמת, בפעם הראשונה שראיתי את הגשר,
המילה "לא" עמדה לי על קצה הלשון.
הוא העמיד אותי למבחן.
אילו הייתה לי יד פנויה, הייתי טופח לעצמי על הגב.
אבל אני מחזיק את עצמי חזק בשתי הידיים עכשיו.
אמרו לי שהמצפור משקיף על כמה מהנופים היפים באנדלוסיה.
אוי, אלוהים.
הנה הוא.
מה שלא אמרו לי זה שהוא שקוף לגמרי.
הכול טוב.
כן.
איך אצלך?
אני לא אדרוך על רצפת הזכוכית,
אבל זה הנוף הכי יפה בעיר. והנה הוא.
אפשר לסמן וי ברשימת המטלות לפני שאמות.
הייתי שם, עשיתי את זה.
נראה מה מצפה בהמשך.
טוב. נצא לדרך.
תראו אותי. בלי ידיים.
נדמה לי שהוגן לומר שאני הישן לא היה שוקל אפילו
לחצות צוק תלול, שלא לדבר על יבשת שלמה.
ואף שיש בי עדיין מידה של זהירות יתר,
לא תמיד הייתי כזה.
בילדותי נסעתי ברכבות ואהבתי את זה מאוד.
אני זוכר שבגיל שמונה בערך נסעתי לניו יורק
מעיר הולדתי, המילטון, וזה היה מרגש.
זה נשאר איתי תמיד.
בשלב כלשהו במסע החיים
כנראה אבד לי יצר ההרפתקנות.
אבל באירופה יש משהו
שנדמה שמשיב לי את הביטחון העצמי של צעירותי.
אני מקווה שאני נוסע בכיוון הנכון.
אחרי שיצאתי לדרך בצפון הרחוק של היבשת,
זגזגתי את דרכי דרומה עד לתחנה האחרונה במסע.
עיר החוף טאריפה, הנקודה הדרומית ביותר ביבשת אירופה.
אני מרגיש כאדם אחר.
ולא רק אני הבחנתי בכך.
אתם יודעים, נולדתי מחדש בגיל 76.
אשתי דב חושבת בכנות שזה אולי אחד הדברים הכי טובים
שקרו לי בחיי.
אחרי ההיכרות איתה.
גם הפעם הרומאים
הם אלה שבנו את טאריפה כבר במאה הראשונה לספירה.
וזה לא מפתיע.
העיר יושבת על גבול בלתי רגיל.
זה באמת מדהים.
זה מה שכתוב כאן.
הנה הים התיכון.
הנה האוקיינוס האטלנטי.
אחרי כברת הדרך שעשיתי,
כל מה שמפריד לביני לבין יבשת אפריקה,
הם 13 קילומטרים של מים.
- בוא ושב. - נהדר.
זה יהיה נפלא.
אני לא יכול להתאפק מלהתבונן מקרוב.
זה יום מוצלח.
יום מוצלח לשיט.
במיתולוגיה היוונית, עמודי הרקולס,
שאנו מכירים היום כצוק גיברלטר והר האצ'ו במרוקו,
נחשבו לקצה העולם המוכר.
שם רואים את אפריקה.
היא ממש קרובה.
למען האמת, אני מתקשה להאמין איפה אני נמצא.
ולסיום המסע שלי, אירופה מזמנת לי עוד הפתעה אחת.
והנה הם.
ישר מולי.
להקה של לווייתנים נתבים סקרנים.
שם. בדיוק שם. בדיוק שם.
אלוהים...
וואו. הוא ישר ניגש אליי.
שומעים את זה?
שיח ער מתנהל ליד הסירה.
אני חושב שהם מזהים אותי מאיפשהו.
לא יודע.
"אמריקן פאי" היה להיט גדול באירופה.
זה היה סרט די פופולרי. כלומר... אולי הם ראו אותו.
זה מדהים.
זה לא כמו אונטריו.
תאמינו לי.
לפני שיצאתי לטיול הזה,
כל מה שהכרתי באירופה היו הערים הגדולות כמו פריז, לונדון ורומא.
כן.
נראה כאילו הם קפצו להגיד שלום.
אבל אחרי שאתגרתי את עצמי לנטוש את הדרכים הסלולות
ולעורר מחדש את יצר ההרפתקנות הרדום שלי...
תראו.
הזמן שעשיתי באירופה נתן לי לא רק זיכרונות.
הוא העשיר אותי מעל ומעבר לכל הציפיות.
אני לא חושב שהייתי מגיע למקום הזה בחיי הרגילים.
אתם יודעים, טוב לצאת החוצה.
טוב לצאת... במקום לראות רק מקום אחד קטן.
אתם אף פעם לא מבוגרים מדי כדי להתוודע לעולם
שבו אתם חיים, אתם יודעים.
אני מתקרב לשם.
אז מי יודע?
אולי עדיין יש בי עוד מסע אחד שמחכה להתממש.
תרגום: גלית אקסלרד