Azt mondják, az utazás maga az élet.
Meglehet, már ha egyetlen nap a reptéren el nem veszi az életkedvét az embernek.
Hiszen hova máshová kell két órával előbb odaérni,
csak hogy vészesen közel járjunk egy kétórás késéshez?
Ezzel együtt a tavalyi utazásaim alighanem jót tettek nekem.
Távlatokat nyitottak a szemléletmódomban.
Valamelyest.
Így hát nekiveselkedem annak, ami nyilván
minden valamirevaló utazónak kötelező.
Bejárom Európát.
Na jó. Hol is vagyunk pontosan?
Európaira veszem a figurát...
méghozzá tetőtől talpig.
A járt utat elhagyva igazi eldugott kincseket fedezek fel...
Ezt veszitek?
...és bimbózó kalandorlelkületemet is szabadjára engedem.
Idenézzenek! Nem is fogom.
Itt vannak. Mi is ez, a hajóorrnál?
Kiművelem az ízlelőbimbóimat...
Nahát, ez de finom volt.
A szőlő készen áll.
És igyekszem úgy élni, ahogy a helyiek.
Isten hozta a falumban.
Hát ez őrület!
Megmentettem az életed. El ne felejts.
Minden aggályomat a poggyászomba csomagolva...
Itt jönnek.
Nem tudni, rémületében mire képes az emberi test.
Szerintem gyerekkorom óta nem műveltem ilyesmit.
Három olyan szót készülök kiejteni, amit még soha nem mondtam.
Útra készen állok.
EUGENE LEVY, A KEDVETLEN UTAZÓ
EURÓPA
Azt mondják, az 1000 mérföldes utazás is egyetlen lépéssel kezdődik.
Illetve az én esetemben egyetlen lépéssel, és egy aprócska lökéssel.
Mindenesetre eljutottam vele idáig, az utolsó európai úti célomig.
Spanyolországig.
SPANYOLORSZÁG
Nem tudok túl sokat az országról, hogy őszinte legyek.
A spanyol inkvizíció például nem volt valami jó.
A spanyol omlett viszont finom.
Oké.
Szóval nemigen büszkélkedhetek az országismeretemmel.
Ám az elég jó érzéssel tölt el, hogy eljutottam egészen Sevilláig.
Nem én vagyok az első rettenthetetlen felfedező, aki elérte a várost.
Kolumbusz Kristóf nyomdokaiban lépdelek.
Itt van eltemetve a székesegyházban.
Ezzel szemben jómagam nagyon is eleven vagyok.
Hoztam a rajongóimat is.
Minden utamon követnek, még ha ritkán látszanak is.
Szevasztok!
Mindjárt megyek.
Üdvözlöm, Mr. Levy!
- Gracias. - Üdv a fedélzeten.
Észak-Svédországban kezdett utazásom során
hat országot is kipipáltam, mire elértem Sevillába,
Spanyolország Andalúzia nevű tájegységébe.
Eltöltök itt pár napot, mielőtt továbbindulnék
a kontinens legdélebbi csücskére.
Megszerettem az európai légkört,
úgyhogy nem nagyon fűlik hozzá a fogam, hogy befejezzem ezt az utazást.
Mert tényleg nagyon megszerettem ideát. Imádom.
Sevillát Andalúzia gyöngyeként szokás emlegetni,
mely esetben alighanem Andalúzia az osztriga.
Folytathatnám még, de inkább nem.
Szóval, Jesús,
- ezek szerint ön sevillai? - Sevillai, igen.
Oké. Feltűnt, hogy egy kis zászlót tűzött a műszerfalra.
- Ja, ez! - Igen.
Ez a Betis-zászló.
Mert itt, Sevillában két nagy csapatunk van.
A Sevilla FC és a Real Betis.
Holnap lesz itt nálunk a Gran Derbi.
Holnap?
Bizony, mindenki teljesen begőzöl.
- Teljesen? - Igen.
Oké.
A szórakoztatóiparban dolgozom, így tudom, milyenek a begőzölt rajongók.
Ám ez a fociőrület,
merthogy Európában labdarúgásnak hívják, ez egészen más szint.
Köszönöm, Jesús.
- És sok szerencsét a meccsre! - Köszönöm.
Magam is szívesen megtapasztalnám a nagy, vagyis „El Gran” Derbit.
Nem csak a derbi nagy ám, a szállásom még nagyzolóbb.
A Hotel Alfonso XIII.
Atyaég.
Antonio, a főportás siet köszöntésemre.
Ez aztán igazán káprázatos egy előcsarnok!
Köszönjük. Hadd vezessem körbe.
- Remek. Kezdjük! - Oké.
A csupán 240 kilométernyire fekvő Marokkó hatása
a szálloda egész felépítésén érződik,
a boltívek mintha egyenesen a Casablanca jeleneteiből lennének.
Tényleg nagyon gyönyörű.
Az utolsó spanyol uralkodó rendelte meg az épületet,
mielőtt 1931-ben kikiáltották a köztársaságot.
Szóval a király emeltette az épületet, de vajon megszállt-e itt valaha?
Bizony, többször is.
Önnek is a királyi lakosztályt készítettük elő.
Közember létemre királyoknak kijáró szobában szállok meg.
Hát így el lehet nyerni a Levy-féle jóváhagyó ajánlást.
Mr. Levy, íme a királyi lakosztály.
Atyavilág!
Megteszi.
És íme maga XIII. Alfonz.
Ennél nagyobb festmény be se férne.
Az ember legszívesebben leszedné a falról,
mert mintha rosszallóan nézne le ránk.
Nem is véletlen a dölyfös kiállás.
Alfonz már 16 évesen király lett.
Figyelmes a tekintete, igaz?
Túlságosan is figyelmes.
Manapság inkább azt övezi figyelem, hogy ki szerzi meg a koronát a focipályán.
Szereti a futballt?
Holnap rendezik nálunk a legjobb meccset.
Erről a meccsről már hallottam.
Ön kinek szurkol?
Természetesen a Sevillának.
Örülök, hogy pont a mérkőzés idején érkeztem.
A Sevilla és a Betis közötti Gran Derbi
nagyon ádáz küzdelem.
Nem vagyok különösebben járatos a fociban.
Buenos días!
De mivel Európában ez tűnik a közös nyelvnek,
találkozom valakivel,
aki talán tolmácsolni tudja, miért is olyan fontos ez Sevillában.
Én is követem a hazai csapatomat, és megértem a szenvedélyt is
a szurkolókban a csapat iránt.
Mondjuk, az arcomat azért nem festeném be.
Akkora drukker nem vagyok.
De, mondjuk, egy bajnoki meccsen
azért csak felugrok, és...
legalább mutatom nekik a lájkot.
A mintegy 60 000 férőhelyes Benito Villamarín Stadion
a Real Betis Balompié otthona.
Olyan itt, mint a színházi kulisszák mögött.
Izgalmas betekinteni abba, amit a közönség nem feltétlenül láthat.
A stadiont eredetileg majdnem 100 éve építették
a Betis hagyományosan munkásosztálybeli szurkolói számára.
Ez aztán nem semmi, igaz?
Ha már itt vallásként tekintenek a futballra...
akkor számukra ez valóságos katedrális.
Simán el tudom képzelni magam a pályán.
Tudják, sortot viselnék,
a szurkolók vadul skandálnának.
Levy! Levy! Levy!
Eugene!
- Héctor! - Mi a stájsz, barátom?
Héctor Bellerín, a Real Betis 28 éves hátvédje, olyan nagy csapatokban játszott,
mint az Arsenal és a Barcelona, valamint a spanyol válogatottban is szerepel.
- Hallom, ügyes. - Azta.
Most pedig szerény személyem ellen áll ki.
- Mi a helyzet? Üdv Sevillában. - Remek a helyzet.
Köszönöm szépen!
Na, és mit szól hozzá, hogy...
pontosan akkor látogattam ide, amikor a nagy meccs következik?
Miért ez az ádáz küzdelem?
Mindenki vagy Betis-, vagy Sevilla-szurkoló.
Még családon belül is, ha másik csapat drukkerei,
aznap gyűlölik egymást, aztán másnap megint szeretik egymást.
- Ez a nagy meccs. - Ez a nagy meccs.
Focizott már korábban?
Ó, nem.
Mert szerintem, ha már itt vagyunk,
legalább rúgjunk egy 11-est, nem?
Na, ezt nevezem.
Csak egy labdát kell elrúgni. Nem olyan nehéz. Ugye?
- Van is a táskámban. Hozom. - Hát jó. Oké.
Héctorral rúgjuk kicsit a bőrt.
Ha jól megy, hátha még akár a nagy meccsre is meghív.
Úgy hallottam, 44-est hord.
- Nahát! - Bizony.
Itt a fociban kerek a labda.
Nem úgy, mint az Államokban.
- Igen. - Nem értem, ott miért
futball, itt nálunk tényleg labdarúgás.
Odaát viszont nem is. Hanem csak...
Nos, igen, tudom. Labdadobásnak kéne hívni.
Na jó, álljon a kapuba. Én addig felveszem ezt.
Nahát, micsoda szép ajándék.
Nem kispályásan szállok be a fociba.
Bizony ám.
Először is, hogy ünnepel, ha berúgja?
Ja, tényleg. Hát...
Valami táncfigura?
Hát, az nem.
Képzelje el, ott az ellenfél, mutassa meg nekik:
„Na, erre mit léptek?” Tudja?
Csípőre tenném a kezem, aztán nyomnék egy ilyet.
Nem egészen tudom, mit jelent, de menő. Lehet, lenyúlom.
- Készen áll? - Készen.
- Így nekivetkőzik? Oké. - Hát, tudja,
nem akarom nagyon megkönnyíteni a dolgát.
Ha berúgja, nyer. Ha nem talál, veszít.
Egész életében erre a pillanatra várt.
Még a gólöröm is megvan hozzá.
Na, jó.
- Látja? - Ügyes volt.
- Ez az első gólja? - Az első.
- Milyen érzés? - Elég jó érzés.
Csoda, hogy a hálóig eltaláltam.
Valamit oda kell adnom.
Mert...
mégse nézheti a meccset...
Uramisten.
- Ó, te jó ég! - ...Betis-mez nélkül.
Azta!
Ez aztán nem semmi. Keblemre, mucus.
Köszönöm.
Most már rendes Betis-drukker lett.
Köszönöm.
Hát, ez igazán lehengerlő volt. A kis szupersztár.
Ha netán gólt rúgna, nehogy elfelejtse, hogy...
Milyen lenne, ha gól után azt suttogná: „Köszi, Eugene”?
Az mekkora lenne már.
Sevilla bősz fociversengése igen régi keletű,
ám nem ez az egyetlen szembenállás, amit e 2000 éves város megélt.
Úgyhogy hanyagság volna részemről, ha nem indulnék felfedezni ittlétem alatt.
- José! - Eugene!
- Isten hozta Sevillában! - Köszönöm.
Idegenvezetőm, José készséggel megmutatja a látnivalókat.
Sevilla legrégebbi negyedében vagyunk.
Itt áll a világ legnagyobb gótikus székesegyháza.
Tényleg csoda szép.
Ám mint kiderült, Sevilla történelme igencsak viharos.
Ez eredetileg mecset volt,
- aztán átalakították katedrálissá. - Oké.
Kr. u. 711-ben az észak-afrikai mórok elfoglalták a várost a rómaiaktól.
- Jó ég. Nahát. - Vigyázat, lovak.
A mórokat pedig aztán a keresztények rúgták ki.
Ugye, milyen viharos?
Borzasztó sokat tud a városról.
Igen, mivel a szüleim idevalósiak, Sevillában nevelkedtek.
Én pedig Montréalban.
Nahát, ez már döfi. Itt is találni egy csipetnyi Kanadát.
- Ugye, ez... - És mit csinált Kanadában?
Fodrász és sminkes voltam, a filmiparban dolgoztam.
A szórakoztatóipartól nincs menekvés.
Mindenütt ott van. Még itt is. Éppen itt.
Az egykori sminkes José szemlátomást
igen alapozósan ismeri a várost, akár a tenyerét.
Ím a híres Triana-híd,
amely Sevilla és a trianai oldal között húzódik.
Az egy negyed, de a lakói a saját, külön városuknak tekintik.
Olyan, mint New York és Brooklyn.
Azt hiszem, volt, mikor a manhattaniek lenézték a brooklyniakat.
Tudják, alighanem ez is valami hasonló helyzet lehet.
És miközben átkelünk a hídon, egy hajóflottára leszünk figyelmesek.
Tisztára, mint a spanyol Armada, csak kisebb, és nincs náluk ágyú.
Már üvölt a tömeg. Ott jönnek.
Épp regatta zajlik.
Ezúttal a Sevilla és a Betis evezős csapatai között.
Máris jönnek. Ezt nézze!
Szóval tényleg ilyen ádáz a vetélkedés.
Bizony. Az. Nagyon is.
Elképesztő. Alig várják, hogy egymás torkának essenek.
- Meséljen még Trianáról. - A munkások városa volt.
A bikaviadalokról, flamencotáncosairól, cigányságáról volt híres.
Vagyis a flamenco a munkásosztálytól származik?
- Így áll a dolog? - Igen. Pontosan.
Különféle kultúrák keverednek összevissza.
Úgy veszem ki, ezt az oldalt tüzesebb népek lakják.
Rátartiék meg azon a parton laknak.
Én inkább maradok ezen a parton.
Mondhatom, én aztán igazán nem az érzelmességemről vagyok híres,
de ha a futball már elcsavarta a fejem,
Sevilla másik elsöprő szenvedélye csábításának is szívesen engedek.
Flamencózzunk.
A flamenco a roma néphagyományokban gyökerezik.
Tüzes, érzelmes és robbanékony.
Talán figyelmeztetnem kéne Josét, hogy nálunk Kanadában nincs ilyesmi.
Nálunk a legszenvedélyesebb, ami elképzelhető, az Bieber.
Készen áll élete első flamencoműsorára?
- Készen. Izgi. - Igen?
Ha kedve támad, bekiálthatja, hogy: „Olé! Vamos!”
Remélem, nem csak én fogok olézni.
- Az... - Nem, ők is fognak.
Hogy venné az ki magát. Hát nem?
Egyedül olézni.
Mikor először dobbantott, majd’ kiestem a székből.
Megijesztett.
Vamos!
Nem tudtam, hogy ennyire heves lesz.
Olyan helyzetbe vonja be az embert, hogy még
a közönségből is kihozza a szenvedélyt és elragadtatást.
Ilyen az igazi tehetség.
Olé!
Mármint felteszem. Amennyit értek hozzá, pocsék is lehet.
Azt se venném észre, ha borzalmasak.
Még sose láttam ilyet.
Bravó!
És ha már arról van szó, mi mindent nem láttam még sose...
Felvirradt a nagy meccs napja.
A Betis a Sevilla ellen.
Héctornak, a Betisnek drukkolok.
Ízig-vérig zöld vagyok.
Múlt szezonban bő 200 millió európai látogatott ki focimeccsre,
úgyhogy tényleg ez a kontinens egyik legnagyobb szenvedélye.
Ahogy gyülekeznek a szurkolók,
érezni az izgatott feszültséget a levegőben.
Legalábbis remélem, ez az izgatott feszültség.
Kezd megvadulni az egész város.
Felvonultak a lovas rendőrök. Készülnek valamire.
A futballkommentátor Semra...
Vamos!
...elhívott a Betis-stadionhoz...
- Helló! Hola! - Semra!
...szeretné, ha megmerítkeznék a Gran Derbi heves izgalmában.
- A spanyol „hellót” mondtam. - Az jó.
Izgatottan várom, hogy ön is átélhesse mindezt.
Ez konkrétan az év legnagyobb napja Sevillában.
- Jó napot fogott ki. - És pont itt vagyok.
Mi történik itt?
A Betis-szurkolók ide jönnek el átvenni a jegyüket,
aztán a rendőrség átkíséri őket
a város másik végére, két kilométerre a stadionba.
Készüljön fel. Már jönnek is!
Itt jönnek. Itt jönnek. Félre!
Na, mit szól? Szuper, mi?
Ez őrület!
Rengeteg túlfűtött ember, és egyetlen közös céljuk van.
Győzni. Megverni a Sevillát.
És hirtelen újabb izgalom adódik.
ÖRÖKZÖLDEK
A drukkerek mind rohannak, hogy megpillanthassák a játékosokat,
amint a stadion felé buszoznak.
Ez durva volt.
A derbire igen nehéz jegyet szerezni,
még egy magamfajta ősrégi Betis-szurkolónak is.
Így hát egy peña néven ismert, helyi drukkerkocsmában nézzük a meccset.
Ez az!
Az 1927-ben alapított bár
tökéletes hely, hogy bemutassam újdonsült mezemet.
Gyerünk!
Na, jó. Kezdődik.
Ez a nagy múltú vetélkedés 117 évvel ezelőttre nyúlik vissza.
Úgyhogy mind a Betis, mind pedig új barátom, Héctor...
...elszántan győzni akar.
- Az ott Héctor! - Ott az embere!
Héctor! Ez az!
Ott a pajtása. Ő az!
Ez az!
Bellerín!
És mikor már azt hittem, hogy ennél már több se kell...
Na, tessék!
Látták, mit csinált?
Felmutatott!
Ezt tőlem vette.
Na, de hogy tényleg felhasználta a figurámat, mikor gólt lőtt!
Hát tudják?
Édes bogár.
Érvénytelenítették.
Érvénytelenítették?
Hát, erre akkor is igyunk, nem?
Les miatt nem adták meg Héctor gólját.
Ám az izgalmak java még csak most jön.
Kanadai visszafogottságom pedig egyszeriben észrevétlenül cserben hagyott.
Olé!
Ez az!
Rajta!
Üvöltve felugrottam, mikor berúgták a gólt.
És vadidegen emberekkel pacsiztam odabent,
ahogy egy Blue Jays-meccsen tenném.
Úgyhogy abban a pillanatban alighanem feloldódtam a mérkőzés hevében.
De keserű tapasztalatból tudom, a sport kegyetlen tud lenni.
Ne!
És ez ismét bebizonyosodott.
Döntetlen lett.
Betis! Betis!
Sokkalta jobb meccs lett, mint amire számítottam.
Szép volt, szép volt.
Nyernünk kellett volna.
Mostantól a fociban a Betisnek kell szurkolnom.
Örömmel gondolok majd vissza erre az estére, mikor hazaérek.
Ami nincs is olyan messze, mivel ez az utolsó estém Sevillában,
mielőtt még délebbre utazom.
Ez egy igen tüzes lelkületű város.
Ugyanolyan szenvedélyesen lelkesek itt a flamenco iránt, mint a futball iránt.
A lényeg, hogy szívvel-lélekkel állnak a dolgokhoz.
Azt hiszem, ez itt a közös vezérfonal.
Mielőtt továbbállnék a tengerpartra, Európa legeslegvégére,
még egy utolsó megállót szeretnék beiktatni az úton.
Márpedig olyasvalakinek, aki annak idején, ha még emlékeznek,
igencsak kedvetlen utazó volt,
egészen új élmény ilyen lelkesedést átélni.
A 12-es vágányt keresem.
Noha továbbra is viszonylag könnyen eltévedek.
A vonatokat imádom.
Nem vonatozok eleget.
Persze hol vannak már azok a jóféle régi vonatok.
Nekem elég nagy fordulatnak számít,
de kezdem élvezni magát az utazást is,
nem csupán a megérkezést.
Csupán pár órányira, Málaga hegyei között vár
Andalúzia egyik kihagyhatatlan látványossága.
Ám ahhoz, hogy élvezhessem,
ki kell derítenem, hogy valójában mennyire is lettem kalandvágyó.
A király ösvénye.
Nos, állítólag hihetetlen szép a kilátás.
Megéri a hosszú vonatozást, hogy eljussunk oda.
És szép módja az utazásnak.
El Caminito del Rey, ahogy itt ismerik,
Spanyolország egyik legnépszerűbb turistacélpontja.
Évente több mint 300 000-en látogatnak ide, próbára téve az idegeiket,
végigsétálva a 730 méter magas szurdokvölgy mentén,
hogy elérjenek az ország egyik legszebb kilátásához.
A sisak jó érzés. Én viszont nem érzem túl jól magam.
Szép legyen ám az a kilátás.
Már túl késő visszafordulni?
Csak azért kérdem, mert majdnem nyolc kilométeres az ösvény,
ám alig egy méter széles.
Hajjaj. Oké.
Csak nem szabad lenézni a lécek között.
Oké.
Eredetileg két vízerőmű munkásai számára építették ki az ösvényt,
hogy biztosítsák az átjárást.
Uramatyám.
A felújítása előtt
a földkerekség legveszélyesebb gyalogútjának hírében állt.
Úgyhogy bármit kellett rajta felújítani, nagyon remélem, hogy jól sikerült.
Az első reccsenésnél visszafordulok.
Bizonyára nagyon lenyűgöző a kilátás is,
és egy napon majd remélem, én is megláthatom.
A fő, hogy nehogy lenézzünk a szélén.
Ám mint kiderült,
előre nézni sem éppen a legkönnyebb dolog.
Úristen.
Már majdnem odaértem ehhez a kilátóhoz,
erre az egyetlen odavezető út átvisz ezen az átlátszó hídon.
És én meg valósággal rettegek attól, ami a mélyben van.
Értik?
Két éve még inkább meghaltam volna, mint hogy ide feljöjjek.
Miután szembeszálltam a félelmeimmel, és átkeltem a függőhídon
tavaly Costa Ricában, azóta teljesen elmúlt a tériszonyom.
Aki ezt elhiszi, annak sok szerencsét.
Úristen.
Uramisten.
Uramisten!
Hű. Jaj, istenem!
Őszintén szólva, amint megláttam a hidat,
már a nyelvemen volt, hogy „nem”.
Nagy megpróbáltatás volt.
Ha lenne szabad kezem, most vállon veregetném magam.
De most inkább két kézzel felkötöm a gatyám.
Azt mondták, a kilátóban Andalúzia egyik legszebb tájélménye fogad majd.
Uramisten.
Ott van.
Azt azonban nem mondták el, hogy teljesen átlátszó.
Semmi gond.
Ja.
Nektek hogy tetszik?
Hát, az üvegpadlóra biztos nem megyek ki,
de tényleg itt van a környéken a legszebb kilátás.
Kipipálhatom a bakancslistán.
Ideértem, megcsináltam.
Lássuk, mi a következő.
Na, jó. Mehetünk.
Idenézzenek! Nem is fogom.
Annyit bizton állíthatok, hogy a régi énemnek eszébe se jutott volna
átkelni egy csupasz sziklafalon, pláne nem egy kontinensen.
És bár még mindig van bennem úgymond némi óvatoskodó hajlam,
nem voltam ám én mindig ilyen.
Gyerekkoromban sokat vonatoztam, és nagyon imádtam.
Úgy nyolcévesen elutaztam New Yorkba, emlékszem.
A szülővárosomból, Hamiltonból, az izgalmas volt.
Azóta is megmaradt bennem.
Életutam során valahol azonban
úgy látszik, kiveszett belőlem a kalandvágy.
De Európában van valami,
ami mintha visszaadná ifjúkori önbizalmamat.
Azért remélem, a jó irányba megyünk.
A kontinens messzi északi csücskéből kiindulva
cikcakkban haladtam végig, egészen le, utam végső állomásáig.
Tarifa tengerparti városába, a kontinentális Európa legdélebbi pontjára.
Mintha kicseréltek volna.
És ez nem csak nekem tűnt fel.
Tudják, én még életemben, 76 évesen újjászülettem.
A feleségem, Deb, őszintén hiszi, hogy ez tán az egyik legjobb dolog,
ami valaha történt velem.
Meg hogy őt megismertem.
Már megint a rómaiak voltak
a városalapítók itt Tarifában, még az első évszázadban.
Nem is csoda.
Elképesztő határmezsgyén fekszik a város.
Ez aztán tényleg lenyűgöző.
Itt ki is van írva.
Az ott a Földközi-tenger.
Ez meg itt az Atlanti-óceán.
Most, hogy idáig eljutottam,
az afrikai kontinenstől nem választ el több,
mint 13 kilométernyi víz.
- Foglaljon helyet. - Csodás. Biztosan pazar lesz.
Nem állhatom meg, hogy közelebbről szemügyre ne vegyem.
Szép napunk van.
Ilyenkor jó kimenni a vízre.
A görög mitológiában Héraklész oszlopait,
melyeket ma Gibraltár-sziklaként és a marokkói Monte Hachóként ismerünk,
az ismert világ legszélének tartották.
Nos, ott van Afrika, pont szemben.
Baromira közel van.
Az igazat megvallva, el se tudom egészen hinni, hol vagyok.
Utazásom betetőzésére pedig Európa még egy utolsó meglepetéssel is előrukkolt.
És ott is vannak.
Éppen előttünk.
Egy csapat kíváncsi gömbölyűfejű-delfin.
Ott is. Pont előttünk. Ott van.
Ó, te jó ég!
Azta. Egész közel jött.
Hallották?
Nagyon szövegelnek itt a hajó mellett.
Szerintem felismertek valamiből.
Nem is tudom.
Az Amerikai pite nagyot ment ám Európában.
Elég népszerű film volt. Ki tudja, akár még láthatták is.
Elképesztő.
Hát Ontarióban nincs ilyen.
Annyit mondhatok.
Mielőtt felkerekedtem,
nagyvárosokból állt az általam ismert Európa, mint Párizs, London vagy Róma.
Ez az.
Mintha elbúcsúzni jöttek volna föl.
Ám mivel rábírtam magam, hogy elhagyjam a járt utakat
és szabadjára engedjem addig szunnyadó kalandvágyamat...
Nézzék!
...az Európában eltöltött idő nem csupán emlékekkel ajándékozott meg.
Minden elképzelést felülmúló élményekkel gazdagított.
Normál esetben szerintem nem jöttem volna ki ide.
Tudják, tényleg jót tesz, ha kimozdulunk.
És nem csupán egyetlen aprócska helyet ismerünk meg.
Senki sem túl öreg hozzá, hogy megismerkedjen a világgal,
amelyben élünk, tudják?
Igyekszem is.
Végül is ki tudja?
Hátha mégis maradt bennem még egy utazás.
A feliratot fordította: Speier Dávid