Ceļot - tas nozīmējot dzīvot.
Nu, varbūt, ja lidostā pavadīta diena nav jau jums izsūkusi dzīvību.
Nu, kur vēl citur jums liek ierasties divas stundas agrāk
tikai tāpēc, lai būtu bīstami tuvu, ka būsiet divas stundas par vēlu.
Tomēr es domāju, ka pagājušā gada ceļojumi man nākuši par labu.
Šķiet, tie paplašināja manu horizontu.
Zināmā mērā.
Tāpēc tagad es ķeros pie kā tāda, kas ir jādara katram cienījamam ceļotājam.
Es dodos uz Eiropu.
Labi. Kur tieši mēs atrodamies?
Es ceļošu pa visu kontinentu...
no pašas augšas līdz pašai apakšai.
Es došos prom no iemītajām takām, lai atklātu īstus apslēptus dārgakmeņus...
Nofilmējāt?
...un izmēģinātu daudzsološo piedzīvojumu garu.
Paskatieties uz mani! Neturos.
Viņi ir te. Kas tas ir - priekšgals?
Es izglītošu savas garšas kārpiņas...
Oho, bija tik garšīgi.
Vīnogas gatavas.
...un mēģināšu dzīvot kā vietējais.
Laipni lūdzu manā ciematā.
Vājprāts.
Es izglābu tavu dzīvību. Atceries mani!
Es krauju visas savas bažas somā...
Viņi brauc. Viņi brauc.
Nekad nevar paredzēt ķermeņa reakciju galēju šausmu brīdī.
Diez vai esmu ko tādu darījis, kopš biju bērns.
...un es tūlīt bildīšu trīs vārdus, kurus nekad neesmu teicis.
Gatavi, lidmašīna paceļas.
EIROPA
Ir tāds teiciens, ka tūkstoš jūdžu ceļojums sākas ar vienu soli.
Vai manā gadījumā - ar vienu soli un nelielu grūdienu.
Lai nu kā, tas mani atvedis šurp, uz manu pēdējo ceļamērķi Eiropā.
Uz Spāniju.
SPĀNIJA
Jāsaka godīgi, es īpaši daudz par Spāniju nezinu.
Spāņu inkvizīcija nebija nekas labs.
Spāņu omlete - tas ir kaut kas labs.
Labi.
Tā ka manas zināšanas par šo valsti neliek no sajūsmas lēkāt.
Bet man ļoti labi liek justies tas, ka es dodos uz Sevilju.
Tā, es neesmu pirmais bezbailīgais ceļotājs, kas dodas uz šo pilsētu.
Es eju pa Kristofora Kolumba pēdām.
Pilsētas katedrālē atrodas viņa kaps.
Turpretim es jūtos dzīvāks nekā jebkad.
Atvedu savu fanu klubu.
Viņi vienmēr ceļo kopā ar mani, lai gan redzēt viņus var reti.
Sveiki.
Es tūlīt būšu.
Labdien, Levija kungs.
- Gracias. - Laipni lūdzu.
Ceļojumu sāku Zviedrijas ziemeļos
un esmu pabijis sešās valstīs pa ceļam uz Sevilju,
kas atrodas Andalūzijas apgabalā Spānijā.
Es te pavadīšu dažas dienas un tad došos uz Eiropas tālāko dienvidu punktu.
Man patīk Eiropas atmosfēra,
tāpēc es pārāk negaidu, kad šis ceļojums beigsies.
Jo man te patīk. Tiešām.
Sevilja ir pazīstama kā "Andalūzijas pērle",
un tas, šķiet, Andalūziju padara par austeri.
Es varētu turpināt, bet to nedarīšu.
Tā, Hesus,
- pieņemu, ka esat no Seviljas? - No Seviljas, jā.
Labi. Es redzu, ka jums tur uz paneļa ir neliels karogs.
- Tas. - Jā.
Tas ir Betis karogs.
Jo mums Seviljā ir divas lielas komandas.
Futbola klubs Sevilla un futbola klubs Betis.
Rīt mums pilsētā norisināsies Lielais derbijs.
Rīt?
Jā, cilvēki pilnīgi zaudē sajēgu.
- Pilnīgi? - Jā.
Labi.
Es darbojos šovbiznesā, tā ka zinu fanus, kas pilnīgi zaudē sajēgu.
Bet šī apsēstība ar futbolu, kājbumbu, Eiropā ir kaut kas īpašs.
Paldies, Hesus.
- Un lai veicas ar spēli. - Paldies.
Tā nu es pats gribu pieredzēt El Gran Derbi.
Un, ja tas ir dižens, tad es palieku vēl diženākā vietā.
Viesnīcā Alfonso XIII.
Ak vai.
Mani sagaidīt nāk galvenais konsjeržs Antonio.
Šis ir visai iespaidīga paskata vestibils, ne?
Paldies. Es jums visu parādīšu.
- Burvīgi. Darām to! - Labi.
Tikai 240 kilometrus attālās Marokas ietekme
ir labi manāma viesnīcas arhitektūrā
ar tās velvētajām arkām gluži kā no filmas Kasablanka.
Te tiešām ir ļoti skaisti.
To pasūtīja Spānijas pēdējais monarhs,
pirms valsts 1931. gadā tika pasludināta par republiku.
Tātad karalis lika uzbūvēt šo vietu, bet vai viņš te kādreiz uzturējās?
Jā, daudz reižu.
Un mēs jums esam sagatavojuši karaļa apartamentus.
Es, vienkāršs puisis, palikšu karalim piemērotā istabā.
Tā var izpelnīties Levija atzinību.
Levija kungs, ļaujiet jums parādīt karaļa apartamentus.
Ak vai.
Derēs.
Un te mums ir Alfonso XIII.
Te nevarētu būt vēl lielāka glezna.
Ir tāda sajūta, ka gribas to noņemt,
jo viņš it tā noskatās un nosoda.
Un augstprātīgā attieksme nav nekāds pārsteigums.
Alfonso kļuva par karali jau 16 gadu vecumā.
Vērīgas acis, vai ne?
Pārāk vērīgas.
Bet šobrīd visas acis skatās, kurš iegūs kroni sporta lauciņā.
Jums patīk futbols?
Rīt mums ir vislabākā spēle.
Es jau dzirdēju par to spēli.
Kurus atbalstāt jūs?
Sevilla, protams.
Ziniet, man prieks, ka esmu te, kad tas notiek.
Lielais derbijs starp Seville un Betis
ir tiešām kaut kas intensīvs.
Es neesmu baigais futbola meistars.
Buenos días!
Bet, tā kā šķiet, ka tā ir Eiropas kopīgā valoda,
esmu sarunājis satikties ar kādu,
kurš varētu palīdzēt iztulkot tā nozīmīgumu Seviljā.
Es sekoju savai vietējai komandai, un es saprotu to kaislību,
ko fani jūt pret savām komandām.
Nu, es gan nekrāsoju seju, vai ne.
Es neesmu viens no tiem faniem.
Bet ziniet, čempionāta spēlē es piecelšos un parādīšu viņiem...
ziniet, uz augšu īkšķus.
Benito Villamarín stadions ar tā 60 000 vietām
ir mājas klubam Real Betis Balompié.
Sajūta kā teātra aizkulisēs.
Ir aizraujoši redzēt to, kas notiek tur, ko skatītāji īsti neredz.
Stadions sākotnēji tika uzbūvēts gandrīz pirms simt gadiem
tradicionāli no darbaļaužu klases nākošajiem Betis atbalstītājiem.
Iespaidīgi, ne?
Ja daži te uzskata futbolu par reliģiju...
tad tā ir viņu katedrāle.
Godīgi sakot, es varu sevi te iztēloties.
Ziniet, mazi šortiņi,
fani mežonīgi gavilē.
Levij! Levij! Levij!
Jūdžīn!
- Ektor! - Kā iet, vecīt?
Divdesmit astoņus gadus vecais aizsargs Ektors Beljerins spēlējis lielos klubos,
kā Arsenal un Barcelona, tāpat arī Spānijas izlasē.
- Jūs protot spēlēt. - Oho.
Un nu viņš spēlēs pret jūsu padevīgo kalpu.
- Kā klājas? Sveicu Seviljā. - Klājas labi.
Liels paldies.
Un ko teiksiet par faktu, ka es...
Es esmu te tieši tajā laikā, kad notiek lielais mačs.
Kāpēc ir tāda spriedze?
Te katrs ir vai nu Betis, vai Seville pusē.
Pat vienā ģimenē atbalsta dažādas komandas,
tajā dienā viņi viens otru ienīst, bet pēc tam atkal mīl.
- Tā ir spēle. - Tā ir spēle.
Esat agrāk spēlējis futbolu?
O, nē.
Jo es domāju, nu, tā kā esam te,
varbūt mums iesist soda sitienu vai ko tādu?
Tas tik būtu kaut kas.
Tikai jāiesper pa bumbu. Nevar būt grūti. Ko domājat?
- Man ir somā. Paņemšu. - O, jā. Labi.
Spārdīšu bumbu ar Ektoru.
Atkarībā no tā, kā ies, viņš varbūt mani pasauks uz lielo spēli.
Dzirdēju, ka jums ir 44. izmērs.
- Oho. - Jā.
Jā, mums futbolā bumba ir apaļa.
Ne tā kā Štatos.
- Jā. - Nez kāpēc saucat par futbolu,
jo te tas nozīmē "kājbumba".
Tur gluži tā nav. Jo es tikai...
Nu, jā, zinu. Vajadzētu saukt par metambumbu.
Labi. Ejiet vārtos. Es uzvilkšu šos.
Nu, kas par lielisku dāvanu.
Nu es nopietni ķeros pie futbola.
Jā.
Pirmkārt, kā svinēsiet, ja iesitīsiet?
O jā. Nu...
Jums ir kāda deju kustība?
Nu, nav.
Iedomājieties, nu, ka tur ir pretinieki un jūs it kā gribat pateikt,
nu: "Skat, ko es paveicu." Saprotat?
Es uzliktu uz gurna roku un darītu šādi.
Īsti nezinu, ko tas nozīmē, bet visai forši. Es varētu aizņemties.
- Esat gatavs? - Jā.
- Jūs velkat to nost? Labi. - Nu, ziniet,
negribu, ka jums būtu pārāk viegli.
Ja iesitīsiet - uzvarēsiet. Ja netrāpīsiet - zaudēsiet.
Jūs visu mūžu esat gaidījis šo brīdi.
Jums pat ir žests, lai nosvinētu.
Nu labi.
- Re? - Jā, bija labi.
- Jūsu pirmie vārti? - Pirmie.
- Kāda sajūta? - Tīri laba.
Es pat necerēju aizspert līdz tīklam.
Man jums kaut kas jāiedod.
Jo...
nevarat iet skatīties spēli...
Ak dievs.
- Ak dievs. - ...bez sava Betis krekla.
Oho.
JŪDŽĪNS LEVIJS
Tas tik ir kaut kas. Nāc šurp, mīļais.
Paldies.
Nu jūs esat īsts Betis fans, mans draugs.
Paldies.
Nu, es biju visai iespaidīgs. Superzvaigzne.
Un, ja jūs iesitīsiet vārtus, es gaidu...
Ja nu viņš iesit un tad bez skaņas saka: "Paldies, Jūdžīn."
Tas tik būtu kaut kas.
Futbola sāncensībai Seviljā ir sena vēsture,
bet tā nav vienīgā šķelšanās, ko piedzīvojusi 2000 gadus senā pilsēta.
Tāpēc tā būtu nolaidība, ja, būdams te, es nepapētītu vairāk.
- Hosē. - Jūdžīn.
- Laipni lūdzu Seviljā. - Paldies.
Un vietējais ekskursiju gids Hosē piedāvājies man parādīt apskates objektus.
Jūs atrodaties Seviljas senākajā kvartālā.
Un šī ir lielākā gotiskā katedrāle pasaulē.
Tā tiešām ir skaista.
Bet izrādās, ka Seviljai bijusi vētraina vēsture.
Tā agrāk bija mošeja,
- un tad to pārvērta par katedrāli. - Labi.
711. gadā Ziemeļāfrikas mauri šo pilsētu atņēma romiešiem.
- Ak dievs. Skat. - Uzmanieties no zirgiem.
Maurus pēc tam padzina kristieši.
Redzat? Vētraina.
Jūs par šo vietu zināt šausmīgi daudz.
Jā, jo mani vecāki ir dzimuši un auguši Seviljā.
Bet es augu Monreālā.
Nu, tas ir kaut kas. Te ir neliels Kanādas pieskāriens.
- Jā, ir... - Un ko jūs darījāt Kanādā?
Frizieris un grimētājs, un es strādāju filmu industrijā.
Nevaru aizbēgt no šovbiznesa.
Tas ir visur. Tas ir te. Tas ir te.
Ir skaidrs, ka bijušais grimētājs Hosē
tiešām pazīst šo pilsētu līdz pat tās pamatiem.
Slavenais Trianas tilts,
kas šķir Sevilju no Trianas.
Tas ir pilsētas rajons, bet cilvēki uzskata, ka atsevišķa pilsēta.
Tās ir kā Ņujorka un Bruklina.
Šķiet, savā laikā manhatanieši skatījās no augšas uz brukliniešiem.
Ziniet, domāju, te es sajūtu to pašu gaisotni.
Un, ejot pāri tiltam, mēs pamanām laivu flotili.
Tādu kā spāņu armādu, bet mazāku un bez lielgabaliem.
Cilvēki kliedz. Tur viņi ir.
Te notiek regate.
Šoreiz tās ir Sevilla un Betis airēšanas komandas.
Te viņi ir. Skatieties.
Tā ir ļoti spraiga sāncensība.
Jā. Jā. Tā ir.
Apbrīnojami. Viņi tā grib mesties viens otram pie rīkles.
- Pastāstiet par Trianu. - Tā bija strādnieku pilsētiņa.
Tā pazīstama ar toreadoriem, flamenko dejotājiem un čigāniem.
Tātad flamenko radies strādnieku šķirā.
- Vai tā? - Jā. Tieši tā.
Ar visu kultūru piejaukumu.
Cik esmu dzirdējis, šajā pusē ir vairāk apņēmības.
Iedomīgums ir tajā pusē.
Bet es vadīšu laiku te.
Klau, es neesmu pazīstams ar to, ka izliktu sirdi uz paplātes,
bet, kad jau esmu ieinteresējies par futbolu,
esmu gatavs, ka mani iekārdina Seviljas otra lielā aizraušanās.
Lai skan flamenko!
Flamenko sakņojas romu tautas tradīcijās.
Tas ir ugunīgs, emocionāls un eksplozīvs.
Varbūt man jābrīdina Hosē, ka Kanādā mums tā nav.
Mums viskaislīgākais ir Džastins Bībers.
Esat gatavs skatīties savu pirmo flamenko koncertu?
- Jā. Esmu sajūsmā. - Jā?
Un, ja jūtat, ka gribat to darīt, varat teikt: "Olé! Vamos!"
Cerams, nebūšu vienīgais, kurš teiks olé.
- Tas būtu... - Nē. Viņi arī tā darīs.
Ziniet, tas nebūtu labi. Vai ne?
Ka tikai viens saka olé.
Kad viņa pirmoreiz uzsita ar papēdi pa skatuvi, es salēcos.
Tas mani nobiedēja.
Vamos!
Es nezināju, ka tas ir tik intensīvi.
Viņi it kā nostāda skatītāju tādā situācijā, ka izvelk
no viņa laukā aizrautību un sajūsmu.
Un tas ir talants.
Olé!
Ziniet, es to pieņemu. Viņi varētu būt šausmīgi. Ko es jēdzu.
Viņi varētu savā jomā būt neprašas, bet es nezinātu.
Neesmu agrāk to redzējis.
Bravo.
Un ja runājam par to, ko es agrāk neesmu redzējis...
Ir svarīgā mača dienas rīts.
Betis pret Sevilla.
Es atbalstīšu Ektoru un Betis.
Viscaur zaļš.
Pagājušā sezonā uz kādu futbola spēli bija 200 miljoni eiropiešu,
kas to patiesi padara par vienu no kontinenta lielākajām kaislībām.
Un, faniem pulcējoties,
gaisā var sajust nervozo satraukumu.
Es vismaz ceru, ka tas ir nervozs satraukums.
Nu, šī pilsēta jūk prātā.
Zirgu mugurā ir policisti. Viņi kaut kam gatavojas.
Mani uz Betis stadionu uzaicinājusi...
Vamos!
...futbola komentētāja Semra...
- Sveiki. Hola! - Semra!
...kura grib, lai ienirstu El Gran Derbi spraigajā gaisotnē.
- Tāpēc sasveicinājos spāniski. - Labi.
Esmu sajūsmā, ka jūs to pieredzēsiet.
Tā burtiski ir lielākā diena gadā Seviljā.
- Izvēlējāties pareizo dienu. - Un es esmu te.
Tā, kas te notiek?
Betis fani ierodas šurp pēc biļetēm,
un tad viņus policija eskortē
divus kilometrus pāri pilsētai uz stadionu.
Saturieties! Viņi nāk.
Viņi nāk. Viņi nāk. Malā!
Ko teiksiet? Lieliski, vai ne?
Tas ir vājprāts.
Daudz cilvēku, kuri ir pārāk uzbudināti viena mērķa dēļ.
Lai uzvarētu. Lai sakautu Seville.
Un pēkšņi ir vēl citi sajūsmas uzplūdi.
Visi šie fani skrien, lai uzmestu aci spēlētājiem,
kuri autobusā dodas uz stadionu.
Tas bija spēcīgi.
Šī derbija biļetes te dabūt ir grūti.
Pat tik senam Betis fanam kā es.
Tāpēc mēs dodamies maču skatīties vietējā atbalstītāju bārā, ko sauc peña.
Jā!
Šis klubs dibināts 1927. gadā
un ir izcila vieta, kur pirmoreiz parādīt manu jauno kreklu.
Sarauj!
Labi. Sākas.
Šī vēsturiskā sāncensība ir 117 gadus sena.
Tāpēc šajā mačā Betis un mans jaunais draugs Ektors...
ir apņēmības pilni uzvarēt.
- Tur ir Ektors! - Jūsu čoms.
Ektor! Jā!
Tas ir jūsu puisis. Jūsu puisis!
Jā!
Beljerins!
Un tad, kad man šķita, ka labāk vairs nevar kļūt...
Reku ir!
Redzējāt, ko viņš izdarīja?
Viņš parādīja ar pirkstu.
Es viņam ieteicu to kustību.
Viņš tiešām parādīja manu kustību, kad guva vārtus.
Zināt?
Īsts mīļums.
Viņi tos neieskaitīja.
Viņi neieskaitīja?
Nu, bet vienalga - iedzersim par tiem vārtiem.
Ektora vārtus neieskaita aizmugures dēļ.
Bet ar to satraukumi tikai sākas.
Nespēju atjēgties, kad mans kanādieša atturīgums ir pilnīgi pazudis.
Olé!
Jā!
Sarauj!
Es pielēcu kājās un kliedzu, kad iesita tos vārtus.
Un es devu "pieci" cilvēkiem, kurus es tur nemaz nepazinu,
kā būtu darījis Blue Jays spēlē.
Tāpēc, iespējams, tajā brīdī es pilnībā iegrimu spēles saviļņojumā.
Bet es zinu no rūgtas pieredzes, ka sports var būt nežēlīgs.
Nē!
Un tas atkal pierādās.
Nu, ir neizšķirts.
Betis! Betis!
Daudz labāka spēle, nekā es gaidīju.
Laba spēle, laba spēle.
Vajadzēja uzvarēt.
Man jāsāk sekot Betis kā savai futbolkomandai.
Kad būšu mājās, es uz šo spēli atskatīšos ar siltām jūtām.
Un tas notiks visai drīz, jo ir mans pēdējais vakars Seviljā,
pirms došos tālāk uz dienvidiem.
Šai pilsētai piemīt apņēmība.
Ap flamenko valda tikpat lielas kaislības kā ap futbolu.
Viņi vienkārši ieliek tajā savu sirdi un dvēseli.
Domāju, tas ir kopsaucējs.
Pirms es dodos uz krastu, Eiropas pašu galu,
es vēlos savā ceļojumā apstāties vēl pēdējā vietā.
Un cilvēkam, kurš, kā jūs atceraties, reiz bija ļoti negribīgs ceļotājs,
tāda entuziasma jušana ir jauna pieredze.
Es meklēju 12. peronu.
Lai gan es joprojām relatīvi viegli apmaldos.
Man patīk vilcieni.
Es ar tiem nebraucu pietiekami daudz.
Protams, vairs tie nav tādi kā agrāk.
Tas man ir negaidīts pavērsiens,
bet es sāku izbaudīt pašu ceļošanu tikpat ļoti kā nokļūšanu galā.
Tikai dažu stundu attālumā Malagas kalnos
ir viena no Andalūzijas skaistajām vietiņām, kas noteikti jāredz.
Bet, lai to īsti novērtētu,
man būs jānoskaidro, cik bezbailīgs īsti esmu kļuvis.
Karaļa taciņa.
Nu, tur esot jābūt neticamam skatam.
Vērts turp ilgi braukt ar vilcienu.
Jauks veids, kā tur nokļūt.
El Caminito del Rey, kā to te pazīst,
ir viens no Spānijas populārākajiem tūrisma objektiem.
Šeit ik gadu savu aukstasinību pārbaudīt ierodas 300 000 apmeklētāju,
ejot gar 730 metrus dziļo aizu,
lai redzētu vienu no skaistākajiem skatiem valstī.
Ķivere ir laba. Es gan nejūtos pārāk labi.
Lai nu tas skats būtu labs!
Vai ir par vēlu griezties atpakaļ?
Es to jautāju tikai tāpēc, ka taka ir astoņus kilometrus gara,
bet tikai metru plata.
Ak vai. Labi.
Tikai neskatieties lejā starp dēļiem.
Labi.
Sākotnēji taka tika būvēta darbiniekiem starp divām hidroelektrostacijām.
Ak dievs.
Pirms to modernizēja,
tā bija zināma kā bīstamākā taka uz Zemes.
Tāpēc, lai ko viņi modernizēja, ceru, ka to izdarīja pamatīgi.
Kolīdz kas iečīkstēsies, iešu atpakaļ.
Esmu drošs, ka skats ir tiešām pasakains,
un varbūt kādudien es to ieraudzīšu.
Galvenais - neskatīties pāri malai.
Bet izrādās, ka arī skatīšanās uz priekšu nav nekāda medusmaize.
Ak dievs.
Es gandrīz esmu nonācis tajā panorāmas vietā,
un tur var nokļūt, tikai ejot pāri šim caurspīdīgajam tiltam.
Un man tiešām ir šausmīgi bail, kas ir tur lejā.
Saprotat?
Pirms diviem gadiem es te nebūtu spēris savu kāju.
Kopš pagājušā gadā pārvarēju bailes, šķērsojot iekārto tiltu
Kostarikā, man vairs nav no augstuma bail.
Un, ja jūs tam ticat, lai jums veicas!
Ak dievs.
Oho. Ak dievs.
Godīgi sakot, ieraugot šo tiltu,
man uz mēles bija vārds "nē".
Tas mani pārbaudīja.
Ja man būtu brīva roka, es sev uzsistu uz pleca.
Bet es šobrīd turos ar visu spēku ar abām rokām.
Man teikuši, ka skatu platformā ir vieni no skaistākajiem Andalūzijas skatiem.
Ak dievs.
Te tā ir.
Taču man nepateica, ka platforma ir pilnīgi caurspīdīga.
Viss ir labi.
Jā.
Kā jums patīk?
Nu, uz stikla grīdas es nekāpšu,
bet tas ir labākais skats pilsētā, un te tas ir.
Varu svītrot no saraksta.
Es te biju un to izdarīju.
Paskatīsimies, kas ir tālāk.
Labi. Ejam.
Skatieties. Neturos.
Domāju, varu godīgi teikt, ka agrāk es nebūtu apsvēris domu
šķērsot klints sienu, kur nu vēl kontinentu.
Un, lai gan man joprojām piemīt tas, ko jūs sauktu par piesardzību,
es neesmu tāds bijis vienmēr.
Bērnībā es ceļoju ar vilcienu, man ļoti patika.
Man bija kādi astoņi gadi, braucām uz Ņujorku, es atceros.
No manas pilsētas Hamiltonas. Tas bija aizraujoši.
Es to vienmēr atceros.
Kaut kur dzīves ceļā
esmu zaudējis šo piedzīvojumu garu.
Bet Eiropā ir kas tāds,
kas it kā atjauno manu jaunības paļāvību.
Es tikai ceru, ka braucu pareizā virzienā.
Sācis kontinenta pašā ziemeļu galā,
esmu nolīkumojis lejup līdz mana ceļojuma pēdējai vietai.
Līdz piekrastes pilsētai Tarifai, Eiropas tālākajam dienvidu punktam.
Es jūtos kā pilnīgi cits cilvēks.
Un to esmu pamanījis ne tikai es.
Ziniet, es 76 gadu vecumā esmu kā atdzimis.
Teikšu godīgi, mana sieva Deba domā, ka tā ir viena no labākajām lietām,
kas ar mani jebkad notikusi.
Ja neskaita viņas satikšanu.
Arī Tarifu pirmajā gadsimtā dibinājuši tie paši romieši.
Un nav nekāds brīnums.
Pilsēta atrodas uz īpašas robežas.
Tas tiešām ir ļoti brīnišķīgi.
Te tas rakstīts.
Tur ir Vidusjūra.
Te ir Atlantijas okeāns.
Kad esmu tik tālu ticis,
mani no Āfrikas kontinenta šķir tikai 13 kilometri ūdens.
- Nāciet sēdieties. - Brīnišķīgi. Būs satriecoši.
Tāpēc nespēju pretoties vēlmei to apskatīt tuvāk.
Laba diena.
Laba diena, lai būtu uz ūdens.
Grieķu mitoloģijā Hērakla stabi,
ko tagad pazīstam kā Gibraltāra klinti un Hačo kalnu Marokā,
tika uzskatīti par zināmās pasaules robežu.
Nu, tur ir Āfrika.
Sasodīti tuvu.
Godīgi sakot, es īsti nespēju noticēt, kur es esmu.
Un, lai vainagotu manu ceļojumu, Eiropai man ir vēl pēdējais pārsteigums.
Un tur tās ir.
Tieši priekšā.
Zinātkāru grindu bars.
Tur. Tieši tur. Tieši tur.
Ak vai.
Oho. Uzpeldēja tieši augšā.
Dzirdat?
Pie laivas notiek aktīva saruna.
Domāju, viņas mani atpazīst.
Es nezinu.
Filma Amerikāņu pīrāgs Eiropā bija ļoti slavena.
Nu, tā bija ļoti populāra. Proti, viņas varbūt ir to redzējušas.
Tas ir brīnišķīgi.
Te nav kā Ontārio.
Tas nu ir skaidrs.
Pirms es sāku šo ceļojumu,
no Eiropas es pazinu tikai lielpilsētas - kā Parīzi, Londonu un Romu.
Jā.
Grindas it kā izlēca atvadīties.
Bet, tā kā es sevi izaicināju un pametu iemītās takas,
un ļāvos savam reiz dusošajam piedzīvojumu garam...
Skat!
...mans Eiropā pavadītais laiks sniedzis man ne tikai atmiņas.
Tas mani necerēti bagātinājis.
Nedomāju, ka es tāpat te atrastos.
Ziniet, ir labi izrauties.
Ir labi izrauties, nevis apskatīt tikai vienu mazu vietiņu.
Cilvēks nekad nav par vecu, vai ne, lai iepazītos ar pasauli, kurā viņš dzīvo.
Es to daru.
Tāpēc - kas to lai zina?
Varbūt manī briest vēl kāds ceļojums.
Tulkojusi Laura Hansone