Sako, keliauti reiškia gyventi.
Gal, jei po dienos, praleistos oro uoste, dar turi jėgų.
Kur dar būtumėte prašomas atvykti prieš dvi valandas,
kad kone dviem valandom pavėluotumėte?
Tačiau pernykštės kelionės, manau, išėjo man į naudą.
Jos praplėtė mano požiūrį.
Šiek tiek.
Taigi dabar darysiu tai, ką privalo daryt
kiekvienas save gerbiantis keliautojas.
Keliausiu po Europą.
Gerai, tai kur mes konkrečiai?
Aplankysiu visą žemyną...
nuo paties viršaus iki apačios.
Nukrypsiu nuo pramintų takų tam, kad atrasčiau paslėptus perlus...
Ar matote tai?
...ir panirčiau į nuotykius.
Tik pažiūrėkite į mane. Be rankų.
Jie čia. Kas tai, nusilenkimas?
Tobulinsiu savo skonio receptorius...
Labai skanu.
Vynuogės pasiruošusios.
...ir bandysiu pagyvent kaip vietinis.
Sveikas atvykęs į mano kaimą.
Beprotystė.
Aš išgelbėjau tau gyvybę. Prisimink mane.
Nerimo į kelionę neimu...
Jau atvažiuoja.
Negali žinoti, kaip kūnas reaguos į siaubą.
Manau, nieko panašaus nesu daręs nuo pat vaikystės.
...ir ištarsiu tris žodžius, kurių gyvenime nesu sakęs.
Aš pasiruošęs kilti.
EUROPA
Sakoma, jog tūkstančių mylių kelionė prasideda nuo vieno žingsnio.
Mano atveju, vieno žingsnio ir stumtelėjimo.
Nepaisant to, pasiekiau paskutinį savo kelionės po Europą etapą.
Ispaniją.
ISPANIJA
Prisipažįstu, apie Ispaniją žinau nedaug.
Ispanų inkvizicija, blogas dalykas.
Ispaniškas omletas, geras dalykas.
Taigi,
savo žiniomis apie šią šalį didžiuotis negaliu.
Bet aš didžiuojuosi tuo, jog pasiekiau Seviliją.
Ir nesu vienas toks bebaimis tyrinėtojas, apsilankęs šiame mieste.
Seku Kristoforo Kolumbo pėdomis.
Jis palaidotas čionykštėje katedroje.
O štai aš jaučiuosi kaip niekad gyvas.
Atvyko mano gerbėjų klubas.
Jie nuolat su manimi keliauja, nors jūs retai juos matot.
Sveiki.
Aš tuoj.
Sveiki, pone Levi.
- Gracias. - Prašom į laivą.
Pradėjęs šią kelionę Švedijos šiaurėje,
aplankiau šešias šalis, prieš atvykdamas į Seviliją,
esančią Andalūzijos regione.
Čia praleisiu dvi dienas, o tada keliausiu į patį piečiausią
Europos žemyno tašką.
Man patinka Europa,
todėl nelabai laukiu šios kelionės pabaigos.
Nes man čia išties patinka. Rimtai.
Sevilija yra vadinama Andalūzijos perlu,
vadinasi, Andalūzija yra austrė.
Galėčiau tęsti, bet netęsiu.
Jesusai,
- kaip suprantu, esat iš Sevilijos? - Iš Sevilijos, taip.
Aišku. Pastebėjau tą vėliavą pas jus.
- Šita. - Taip.
Čia klubo „Betis“ vėliava.
Nes Sevilijoje yra dvi didelės futbolo komandos.
Sevilijos futbolo klubas ir „Betis“.
Rytoj mieste vyks didysis derbis.
Rytoj?
Taip, visi eina iš proto.
- Tikrai? - Taip.
Aišku.
Aš dirbu šou versle, tad žinau, ką reiškia, kai gerbėjai eina iš proto.
Bet to nesulyginsi su aistra sokeriui,
Europoje vadinamu futbolu.
Ačiū, Jesusai.
- Ir sėkmės rungtynėse. - Ačiū.
Man pačiam parūpo patirti El Gran Derbi.
Jei tai yra didinga, tai mano viešbutis yra dar didingesnis.
Viešbutis „Alfonso XIII“.
Vajė.
Mane pasitinka vyriausiasis konsjeržas Antonijus.
Šis vestibiulis išties pasakiškai gražus.
Ačiū. Aš būsiu jūsų palydovas.
- Puiku. Eime. - Gerai.
Maroko, esančio vos už 240 km nuo čia, įtaka
atspindėta viešbučio architektūroje.
Šios arkos, regis, tiesiai iš „Kasablankos“ filmo.
Išties nuostabu.
Jį užsakė paskutinis Ispanijos monarchas
prieš tai, kaip 1931 m. šalis tapo respublika.
Viešbutis buvo pastatytas karaliaus liepimu, bet ar jam teko čia apsistoti?
Taip, daug kartų.
Ir jums mes paruošėme karališką liuksą.
Aš, paprastas žmogus, gyvensiu numeryje, tinkamame karaliui.
Štai kaip gaunamas Levio pritarimas.
Pone Levi, štai jūsų karališkas liuksas.
Tai bent.
Tiks.
O čia Alfonsas XIII.
Šis paveikslas nebegalėjo būt didesnis.
Norisi jį nuimti,
nes atrodo, kad jis žiūri iš aukšto ir smerkia.
Toks išdidumas suprantamas.
Alfonsas karaliumi tapo vos 16-os.
Budrus žvilgsnis, taip?
Pernelyg.
Bet šiuo metu visi stebi tuos, kurie pelnys karūną sporto aikštėje.
Mėgstate futbolą?
Rytoj laukia geriausios rungtynės.
Jau girdėjau apie tai.
Už ką sergate?
Už Seviliją, žinoma.
Džiaugiuosi, kad atvykau derbio metu.
Didysis derbis tarp Sevilijos ir „Betis“ komandų
bus įtemptas.
Futbolo subtilybių neišmanau.
Buenos días!
Bet kadangi šis sportas populiarus Europoje,
vykstu į susitikimą su žmogumi,
padėsiančiu man suprasti jo svarbą Sevilijai.
Aš pats sergu už savo vietos komandą ir suprantu sirgalių
aistrą savo komandoms.
Aš pats nesidažau veido komandos spalvomis.
Nesu toks sirgalius.
Bet, stebėdamas čempionatą,
aš atsistoju ir iškeliu
nykščius.
60 000 vietų Benito Vijamarino stadionas
yra „Real Betis Balompié“ namai.
Kaip teatro užkulisiuose.
Įdomu pamatyti tai, ką žiūrovų minia ne visada mato.
Šis stadionas pastatytas prieš šimtą metų
darbininkų klasės „Betis“ sirgaliams.
Įspūdinga, tiesa?
Jei kai kam futbolas yra religija,
tuomet tai yra jų katedra.
Galiu save čia įsivaizduoti, jei atvirai.
Žinot, šortukai,
šėlstantys sirgaliai.
Levi! Levi!
Judžinai!
- Hektorai! - Sveikas, žmogau.
28-erių „Real Betis“ gynėjas Hektoras Belerinas yra žaidęs
tokiuose klubuose kaip „Arsenalas“, „Barselona“, Ispanijos rinktinėje.
Girdėjau, mokat žaisti.
O dabar jis sveikinasi su jūsų nuolankiu tarnu.
- Kaip laikotės? Sveiki atvykę į Seviliją. - Puikiai.
Labai ačiū.
Koks sutapimas. Aš...
Aš čia svarbiausių rungtynių dieną.
Kodėl jos tokios svarbios?
Visi čia serga arba už „Betis“, arba už „Seviliją“.
Šeimos nariai gali sirgti už skirtingas komandas,
rungtynių dieną jie nekenčia vieni kitų, bet paskui vėl myli.
- Tai žaidimas. - Tai žaidimas.
Esate žaidęs futbolą?
Ne.
Pamaniau, jei jau mes čia,
galim įmušti kokį baudinį ar ką?
Gal ir smagu būtų.
Paspirt kamuolį neturėtų būt labai sudėtinga.
- Turiu kamuolį krepšyje. Tuoj atnešiu. - Gerai.
Mudu su Hektoru paspardysim kamuolį.
Galimas daiktas, jis pakvies mane į rungtynes.
Girdėjau, kad jūsų dydis 44.
Taip.
Taip, mūsų futbolo kamuolys yra apvalus.
Ne kaip JAV.
- Taip. - Nežinau, kodėl vadinate tai futbolu,
nes čia naudojam pėdą ir kamuolį.
O ten visai kas kita.
Taip, žinau. Jie turėtų jį vadinti „mėtymo kamuoliu“.
Gerai. Stokit į vartus, o aš persiausiu.
Puiki dovana.
Tvirtai žengiu į futbolą.
Taip.
Visų pirma, koks jūsų pergalės judesys, jei įmušite įvartį?
Taip.
Turite kokį šokio judesį?
Ne.
Įsivaizduokite, kad ten varžovai, ir jūs norite jiems pasakyti:
„Pažiūrėkite, ką padariau“. Suprantate?
Uždėsiu ranką ant klubo ir darysiu taip.
Nežinau, ką būtent tai reiškia, bet atrodo kietai. Gal nukopijuosiu.
- Pasiruošęs? - Taip.
- Nusivilksite, taip? Gerai. - Žinot,
pasistengsiu, kad jums nebūtų lengva.
Jei įmušit, laimėsit. Jei ne, pralaimėsit.
Jūs laukėte šios akimirkos visą gyvenimą.
Net sugalvojote pergalingą judesį.
Gerai.
- Matėt? - Taip, kietai.
- Tai pirmas jūsų įvartis? - Pirmas.
- Ir koks jausmas? - Gana malonus.
Nesitikėjau, kad nuspirsiu iki vartų.
Turiu jums kai ką.
Nes
negalit stebėti rungtynių...
O Dieve.
- O Dieve mano. - ...be „Betis“ marškinėlių.
JUDŽINAS LEVIS
Nieko sau. Apsikabinkime, mielasis.
Ačiū.
Dabar esate tikras „Betis“ sirgalius, mano drauge.
Ačiū.
Pasirodžiau gana nuostabiai. Superžvaigždė.
Įvarčio atveju, tikiuosi...
Kas, jei jis įmuš įvartį ir ištars be garso: „Ačiū, Judžinai“.
Būtų išties ypatinga.
Sevilijos futbolo klubų varžybos – sena istorija,
bet šis 2 000 metų skaičiuojantis miestas susidūrė ne vien su šia konkurencija.
Tad būdamas čia negaliu praleist progos patyrinėti daugiau.
- Chosė. - Judžinai.
- Sveiki atvykę į Seviliją. - Ačiū.
Vietos turistų gidas Chosė pasisiūlė parodyti man kai kurias vietas.
Dabar stovime seniausiame Sevilijos kvartale.
O čia – didžiausia gotikinė katedra pasaulyje.
Išties labai graži.
Bet paaiškėjo, kad Sevilijos istorija nebuvo rami.
Pradžioje čia buvo mečetė,
- paskui paversta katedra. - Aišku.
711 m. po Kr. šį miestą iš romėnų atėmė Šiaurės Afrikos maurai.
- Dieve mano. Tik pažiūrėkit. - Saugokitės arklių.
Maurus iš čia išspyrė krikščionys.
Matot? Labai neramu.
Jūs labai daug žinote apie šį miestą.
Taip, nes abu mano tėvai gimė ir augo Sevilijoje.
O aš augau Monrealyje.
Nieko sau. Kanados dvelksmas čia.
- Taip, tai... - O ką veikėte Kanadoje?
Buvau plaukų ir makiažo stilistas, dirbau kino pramonėje.
Nuo pramogų verslo nepabėgsiu.
Jis visur. Jis čia pat.
Akivaizdu, kad buvęs makiažo stilistas Chosė
gerai išmano šį miestą, iki pat pamatų.
Žymusis Trianos tiltas,
skiriantis Seviliją ir Trianos rajoną.
Tai – rajonas, tačiau jo gyventojai mano, kad tai atskiras miestas.
Kaip Niujorkas ir Bruklinas.
Buvo toks metas, kai Manhatano gyventojai žvelgė į Bruklino gyventojus iš aukšto.
Žinot, jaučiu čia tokią pat energiją.
Eidami per tiltą, išvydome visą flotilę laivų.
Kaip Ispanijos armada, tik mažesnė ir be patrankų.
Žmonės šūkauja. Štai jie.
Regata.
Dabar plaukia „Sevilijos“ ir „Betis“ irkluotojų komandos.
Štai. Tik pažiūrėkite.
Gana intensyvi konkurencija.
Taip. Išties.
Nuostabu. Jiems valgyt neduok, duok pasivaržyt.
- Papasakokite apie Trianą. - Tai buvo darbininkų rajonas.
Jis garsėja toreadorais, flamenko šokiais, romais.
Vadinasi, flamenkas kilo iš darbininkų sluoksnio?
- Ar tai tiesa? - Taip. Būtent.
Iš įvairių kultūrų mišinio.
Kaip supratau, čia gyvenimas kur kas audringesnis.
O pasipūtėliai – kitoje pusėje.
O aš būsiu šioje pusėje.
Žinot, savo jausmų atvirai rodyt nesu pratęs,
bet, pamilęs futbolą,
esu pasirengęs atsiduoti kitos Sevilijos aistros vilionėms.
Flamenko.
Flamenko šaknys stiebiasi iš romų folkloro tradicijų.
Tai ugningas, emocionalus ir staigus šokis.
Turiu įspėti Chosė, kad nieko panašaus Kanadoje mes neturime.
Byberis yra aistringiausias iš mūsų.
Pasiruošęs pirmam savo flamenko koncertui?
- Taip. Labai laukiu. - Taip?
Jei norėsite, galite šūktelėti: „Olé! Vamos!“
Tikiuosi, ne aš vienas sušuksiu olé.
- Būtų... - Visi čia taip darys.
Žinot, nekaip atrodytų, tiesa?
Sėdi vienas sau ir šūkauja olé.
Kai ji pirmąsyk treptelėjo scenoje, aš net pašokau.
Tai mane išgąsdino.
Vamos!
Nesitikėjau, kad bus taip emocionalu.
Sėdėdamas žiūrovo vietoje, pajunti
kylantį jaudulį ir susidomėjimą, stebėdamas šokį.
O tai – talentas.
Olé!
Aš tik spėlioju. Gal jie prasti atlikėjai, juk aš neišmanau.
Gali būt, kad pasirodymas nieko vertas, aš juk neatskiriu.
Nesu to matęs.
Bravo.
Jei jau prakalbome apie tai, ko nesu matęs...
Išaušo didžiųjų rungtynių diena.
„Betis“ prieš „Seviliją“.
Atėjau palaikyt Hektoro. Palaikyt „Betis“.
Žalias iki panagių.
Futbolo rungtynėse praėjusį sezoną apsilankė virš 200 mln. europiečių.
Vadinasi, tai išties viena didžiausių šio žemyno gyventojų aistra.
Sirgaliams renkantis,
ore juntamas nervingas jaudulys.
Aš bent jau tikiuosi, kad tai jaudulys.
Miestas eina iš proto.
Raita policija. Jie kažkam ruošiasi.
Į „Betis“ stadioną mane pakvietė...
Vamos!
...futbolo komentatorė Semra...
- Sveiki. Hola! - Semra!
...pasiryžusi panardinti mane į emocingą El Gran Derbi atmosferą.
- Pasisveikinau ispaniškai. - Puiku.
Aš labai džiaugiuosi, kad jūs galėsite tai patirti.
Nes tai išties svarbiausia diena metuose seviliečiams.
- Išsirinkote tinkamiausią dieną vizitui. - Ir aš esu čia.
Kas dabar vyksta?
„Betis“ sirgaliai atėjo čia savo bilietų,
o policija juos lydės
du kilometrus per miestą iki stadiono.
Saugokitės. Jie eina.
Ateina. Pasitraukim.
Ką manot? Nuostabu, tiesa?
Beprotystė.
Minia pernelyg energingų žmonių, susikaupusių vienam tikslui.
Laimėti. Įveikti „Seviliją“.
Tada dar vienas džiūgavimo pliūpsnis.
Sirgaliai bėga, kad nors akies krašteliu pamatytų žaidėjus,
atvykstančius į stadioną autobusu.
Emocionalu.
Bilietų į rungtynes gauti sunku
net tokiam ilgamečiui „Betis“ gerbėjui kaip aš.
Tad rungtynes stebėsim vietos sirgalių bare, vadinamame peña.
Taip!
Įkurtas 1927 m.
šis baras – tinkamiausia vieta mano marškinėlių debiutui.
Pirmyn!
Gerai. Prasideda.
Ši istorinė konkurencija tęsiasi 117 metų.
Šias rungtynes „Betis“ ir mano naujasis draugas Hektoras
yra pasiryžę laimėti.
- Ten Hektoras! - Štai jūsų draugas.
Hektorai! Taip!
Jūsų vyrukas!
Taip!
Belerinas!
Ir kai atrodė, jog geriau negali būti...
Žiūrėkit, ką jis daro!
Matei, ką jis padarė?
Tas pats judesys.
Aš parodžiau jam šį judesį.
Jis, įmušęs įvartį, parodė tą judesį.
Suprantat?
Žiauriai malonu.
Neužskaitė įvarčio.
Neužskaitė?
Vis tiek už tai išgersim.
Hektoro įvarčio neužskaitė dėl nuošalės.
Bet džiugesys tik prasideda.
Taip nepastebimai kažkur dingo visas mano kanadietiškas drovumas.
Olé!
Taip!
Varyk!
Vos jiems įmušus įvartį, pašokau klykdamas.
Sveikinau nepažįstamus žmones
lyg būčiau „Blue Jays“ rungtynėse.
Ir tą akimirką pasidaviau visuotinei emocijų bangai.
Iš karčios patirties žinau, kad sportas gali būt žiaurus.
Ne!
Patvirtinimo neteko ilgai laukti.
Lygiosios.
„Betis“!
Tai kur kas geresnis žaidimas, nei tikėjausi.
Puikus žaidimas.
Turėjo laimėti.
Imsiu sekti „Betis“ futbolo komandą.
Grįžęs namo su džiaugsmu prisiminsiu šį vakarą.
O tai bus greit, nes tai paskutinė mano naktis Sevilijoje.
Ryt išvyksiu toliau į pietus.
Šiame mieste justi ryžtas ir ambicijos.
Čia labai aistringai palaikomi flamenkas ir futbolas.
Žmonės turi į ką išlieti savo visą širdį bei jausmus.
Man regis, tai bendras bruožas.
Prieš vykdamas į pakrantę, į patį Europos pakraštį,
užsuksiu į vieną vietą.
Tam, kas kadaise, jei pamenate, teigė esąs
visai neentuziastingas keliautojas,
jausti entuziazmą yra nauja patirtis.
Ieškau dvyliktos platformos.
Nors gana lengvai galiu pasiklysti.
Traukiniai man iš tiesų patinka.
Nepakankamai dažnai jais važinėju.
Žinoma, dabar traukiniai kitokie nei buvo kadaise.
Mano nuomonė radikaliai pasikeitė,
nes imu mėgautis pačia kelione,
ne tik atvykimu į vietą.
Už kelių valandų kelio, Malagos kalnuose
yra viena gražiausių Andalūzijos vietovių.
Tam, kad ja pasimėgaučiau,
turėsiu išsiaiškinti, kokią vertę dabar teikiu nuotykiams.
Karaliaus takas.
Tai turi būt nepaprasto grožio vaizdas.
Vertas ilgos kelionės traukiniu.
Malonus keliavimo būdas.
El Caminito del Rey, kaip čia vadinamas šis takas,
vienas populiariausių turistinių takų Ispanijoje.
Virš 300 000 lankytojų kasmet ryžtasi
pereiti siauru taku palei 732 m gylio tarpeklį
tam, kad pamatytų gražiausią vaizdą šalyje.
Šalmas, regis, uždėtas gerai. Nors pats nesijaučiu gerai.
Tikiuosi, vaizdas bus išties puikus.
Ar ne per vėlu pasitraukti?
Klausiu, nes takas aštuonių kilometrų ilgio
ir mažiau nei metro pločio.
O, žmogau. Tiek to.
Tik nežiūrėt žemyn tarp laiptelių.
Gerai.
Pradžioje takas buvo nutiestas, kad darbininkai galėtų patekti
į dvi hidroelektrines.
O Dieve.
Prieš renovaciją
šis takas buvo laikomas pavojingiausiu kalnų taku Žemėje.
Tad meldžiuosi, kad renovacija buvo atlikta gerai.
Nors vienas girgždesys, suksiu atgal.
Neabejoju, kad vaizdas yra išties nepakartojamas
ir tikiuosi, kad vieną dieną jį pamatysiu.
Svarbiausia, nežiūrėti žemyn.
Bet pasirodo,
žiūrėti į priekį irgi nieko gero.
Dieve mano.
Aš beveik priėjau tą aikštelę,
o vienintelis būdas ją pasiekti – per tą peršviečiamą tiltą.
Aš siaubingai bijau eiti juo.
Suprantate?
Prieš dvejus metus nė už ką čia nebūčiau ėjęs.
Įveikęs baimę praėjusiais metais
eidamas kabančiu tiltu Kosta Rikoje, aš nebebijau aukščio.
Jei tuo tikite, sėkmės jums.
O Dieve mano.
Jei atvirai, pirmąsyk pamatęs šį tiltą,
jau norėjau tarti „ne“.
Nemenkas išbandymas.
Jei turėčiau laisvą ranką, patapšnočiau sau per petį.
Bet esu įsikibęs į turėklus abejomis rankomis.
Man sakė, kad nuo apžvalgos aikštelių čia atsiveria nuostabūs Andalūzijos vaizdai.
O Dieve mano.
Štai viena.
O kad ji peršviečiama, man nesakė.
Viskas gerai.
Aha.
Kaip jums patinka?
Ant stiklo aš nežengsiu,
bet čia išties nuostabus vaizdas.
Galiu pažymėti, kad čia buvau.
Įvykdyta.
Žiūrėkim, kas mūsų laukia.
Gerai. Štai.
Tik pažiūrėkite į mane. Be rankų.
Turiu pripažinti, kad senasis aš nė už ką nebūtų
vaikštinėjęs plikomis uolomis, nekalbant apie kelionę per visą žemyną.
Nors dabar esu, švelniai tariant, atsargus,
toks buvau ne visada.
Vaikystėje labai mėgdavau keliauti traukiniais.
Pamenu, aštuonerių važiavau į Niujorką.
Iš namų Hamiltone, ir man labai patiko.
Įsiminiau tą kelionę visam gyvenimui.
Bet vėliau gyvenime
mano nuotykių troškimas pradingo.
Tačiau jaučiu, kad Europa
šį mano jaunystės bruožą atgaivino.
Tikiuosi, važiuoju į tą pusę, kur reikia.
Pradėjęs kelionę tolimoje žemyno šiaurėje,
zigzagais pasiekiau paskutinę kelionės stotelę.
Tarifa – pajūrio miestelis ir piečiausias Europos žemyno taškas.
Jaučiuosi kitu žmogumi.
Ir tai pastebėjau ne tik aš.
Žinot, 76-erių aš atgimiau.
Mano žmona Deb kuo nuoširdžiausiai mano, kad tai kone geriausias
nutikimas mano gyvenime.
Išskyrus pažintį su ja.
Ir vėl tie patys romėnai
įkūrė Tarifą pirmame amžiuje.
Ir nenuostabu.
Miestelis stovi ant ypatingos ribos.
Išties nuostabu.
Čia parašyta.
Čia – Viduržemio jūra.
O čia – Atlanto vandenynas.
Pasiekiau tašką,
kuris nuo Afrikos žemyno
nutolęs vos per 13 km.
- Užeikite ir prisėskite. - Nuostabu.
Bus žiauriai smagu.
Negaliu atsispirti ir apžiūriu iš arti.
Puiki diena.
Puiki diena pasiplaukiojimui.
Graikų mitologijoje Heraklio stulpai –
Gibraltaro uola bei Hačo kalnas Maroke –
buvo laikomi žinomo pasaulio pakraščiu.
Ten Afrika.
Gana arti.
Jei atvirai, netikiu, jog esu čia.
O kelionės po Europą pabaigos proga manęs laukia paskutinis siurprizas.
Štai jie.
Tiesiai priešais.
Ogi paprastosios grindos – delfinai.
Ten. Štai ten.
Tai bent.
Tiesiai po manimi.
Girdite?
Kai kas plepa šalia mūsų laivelio.
Manau, jie mane pažino.
Nežinau.
„Amerikietiškas pyragas“ buvo labai populiarus Europoje.
Na, tas filmas sulaukė populiarumo. Noriu pasakyt, jie gal matė.
Nuostabu.
Čia jums ne Ontarijas.
Rimtai sakau.
Prieš šią kelionę
man Europa reiškė tik jos didžiausius miestus – Paryžių, Londoną ir Romą.
Taip.
Lyg išlindo atsisveikinti.
Bet metęs sau iššūkį ir nukrypęs nuo įprastų turistinių takų
bei pažadinęs savo miegantį nuotykių troškimą...
Žiūrėkit.
...Europoje radau ne tik tai, kas liks gražiais prisiminimais.
Kelionė mane neišpasakytai praturtino.
Nemanau, kad pats asmeniškai būčiau tam ryžęsis.
Žinot, kuo plačiau, tuo smagiau.
Smagu yra plačiau pakeliauti, pabuvoti ne vienoje vietoje.
Niekad nesi per senas pažinti pasaulį,
kuriame gyveni, suprantat?
Aš tai supratau.
Taigi, kas žino?
Gal manęs laukia kita kelionė?
Išvertė Egidija Namavičė