De sier at å reise er å leve.
Ja, hvis ikke en dag på flyplassen har tappet deg for all energi.
Det er ingen andre steder hvor du må møte opp to timer før,
men plutselig står i fare for å være to timer forsinket.
Men jeg tror reisingen i fjor var noe positivt for meg.
Jeg har fått utvidet min horisont.
Til en viss grad.
Så nå begynner jeg med det enhver respektabel turist bør gjøre.
Jeg skal ta for meg Europa.
Greit. Hvor er vi nå?
Jeg skal ta for meg hele kontinentet
fra toppen til helt nederst.
Jeg skal utenfor allfarvei for å oppleve skjulte perler...
Får du med det?
...og omfavne denne spirende eventyrlysten.
Se på meg. Ingen hender.
Åh. De er der. Er dette baugen?
Jeg skal lære opp smaksløkene...
Oi, det er så godt!
Druene er modne.
...og prøve å leve som en innfødt.
Velkommen til landsbyen min.
Det er helt sprøtt.
Jeg reddet livet ditt. Husk meg.
Jeg skal pakke alle mine bekymringer...
Nå kommer de.
Man vet aldri hva kroppen vil gjøre når den er redd.
Jeg har ikke gjort noe liknende siden jeg var liten.
...og si tre ord jeg aldri før har sagt.
Klar for avgang.
De sier at en lang reise begynner med første skritt.
Eller i mitt tilfelle, ett skritt og et lite knuff.
Uansett så har det ført meg hit til min siste europeiske destinasjon.
Spania.
SPANIA
Jeg vet ærlig talt ikke så mye om Spania.
Den spanske inkvisisjonen. Det var ikke så hyggelig.
En spansk omelett. Den er god.
OK. Min kjennskap til dette landet er ikke noe å feire.
Men noe som er bra, er at jeg har kommet meg helt til Sevilla.
Jeg er ikke den første, modige oppdagelsesreisende som reiser hit.
Jeg følger i Christopher Columbus' fotspor.
Han er gravlagt i katedralen her.
Mens jeg føler meg mer levende enn noen gang.
Har med meg en fanklubb. De er alltid med meg, men du ser dem sjelden.
Hei! Jeg kommer straks.
Hei, Mr. Levy.
- Gracias. - Velkommen om bord.
Jeg startet reisen i Nord-Sverige.
Jeg har vært innom seks land på vei til Sevilla,
som ligger i Andalucía i Spania.
Jeg blir her noen dager før jeg drar til Europas sørligste punkt.
Jeg elsker atmosfæren i Europa. Jeg gleder meg ikke til at turen er over.
Jeg elsker å være her. Det gjør jeg.
Sevilla er kjent som Andalucías perle,
noe som gjør Andalucía til østersen.
Jeg kunne fortsatt, men gir meg der.
- Er du fra Sevilla, Jesús? - Ja, det er jeg.
Jeg legger merke til at du har et flagg på dashbordet.
- Det? - Ja.
Det er flagget til Betis. Her i Sevilla har vi to store lag.
Sevilla fotballklubb og Betis fotballklubb.
- I morgen er det gran derbi her i byen. - I morgen?
- Ja, folk blir helt gale. - Helt gale? OK.
Jeg jobber i underholdningsbransjen, så jeg vet litt om fans som blir gale.
Men denne besettelsen av fotball, som de kaller det her, er noe nytt.
- Takk, Jesús. Lykke til med kampen. - Takk.
Jeg vil gjerne få oppleve El gran derbi selv.
Fotball er stort, men dette stedet hvor jeg skal være, er noe for seg.
Hotel Alfonso XIII.
Du store min.
Jeg blir ønsket velkommen av sjef-concierge Antonio.
- Dette er jammen en fantastisk lobby. - Takk. La meg vise deg rundt.
- Gjerne. - OK.
Marokko er bare 25 mil unna, og man ser tydelig Marokkos påvirkning
i hotellets arkitektur.
Det er høye bueganger som kommer rett fra Casablanca.
Det er virkelig vakkert.
Bygget ble bestilt av Spanias siste monark før landet ble republikk i 1931.
Kongen fikk bygd dette, men var han noen gang her?
Ja, mange ganger. Og du skal få kongesuiten.
Jeg får bo på et rom som passer en konge.
Og sånn får man Levys kvalitetsstempel.
- La meg vise deg kongesuiten. - Du store min!
- Det får gå. - Her er Alfonso XIII.
Det kunne ikke vært større.
Man får litt lyst til å ta det ned. Det ser ut som om han dømmer deg.
Den arrogante holdningen overrasker ikke.
Alfonso ble konge da han var 16 år.
Årvåkne øyne.
For årvåkne.
Men nå for tiden følger alle med på hvem som krones på fotballbanen.
Liker du fotball? I morgen har vi den beste kampen.
Jeg har alt hørt om den.
- Hvilket lag støtter du? - Sevilla, selvfølgelig.
Jeg er glad jeg er her akkurat nå.
Kampen mellom Sevilla og Betis
er virkelig intens.
Jeg snakker ikke fotball som en innfødt.
Buenos días!
Men det er visst et fellesspråk i Europa.
Jeg skal møte noen som kanskje kan forklare hvorfor det er så viktig her.
Jeg følger laget mitt hjemme, og jeg forstår lidenskapen som fansen har.
Jeg får ikke ansiktsmaling. Jeg er ikke en sånn fan.
Men når det er en stor kamp, reiser jeg meg og gir dem...
...tommelen opp.
Det er plass til 60 000 på Benito Villamarín Stadium,
som er Real Betis Balompiés hjemmebane.
Det er som å være bak scenen på et teater.
Det er spennende å se hva som skjer, noe som tilskuerne ikke ser.
Stadionen ble bygget for nesten hundre år siden
for det som tradisjonelt var Betis' arbeiderklasse-supportere.
Imponerende.
Hvis enkelte her ser på fotball som en religion...
...så er dette katedralen.
Jeg kan forestille meg selv her.
I shorts.
Fans som roper.
Levy! Levy! Levy!
Eugene!
- Héctor! - Står til?
Den 28 år gamle Real Betis-forsvareren Héctor Bellerín har spilt for storklubber
som Arsenal og Barcelona, i tillegg til landslaget.
Jeg hører du spiller.
Og nå skal han ta en privattime med undertegnede.
- Hvordan går det? Velkommen. - Det går bra.
Takk. Hva sier du om at jeg...
Jeg er her samtidig med den store kampen.
- Hvorfor er det så intenst? - Alle er enten Betis eller Sevilla.
Selv innen familier er de supportere av forskjellige lag.
De hater hverandre den dagen, men elsker hverandre etterpå.
- Det er kampen. - Kampen.
- Har du spilt fotball før? - Nei.
For jeg synes at siden vi er her, så bør vi prøve på noen straffespark.
Det hadde vært noe. Jeg må bare sparke ballen. Det kan ikke være så vanskelig.
- Jeg har en her. Jeg skal finne den. - OK.
Jeg skal sparke ball med Héctor.
Hvis dette går bra, så blir jeg kanskje kalt inn til den store kampen.
- Du er størrelse 44. - Wow!
Her er fotballen rund. Ikke som i USA. Hvorfor kalle det fotball?
Her har vi en fot og en ball. Der er det ikke sånn.
Nei. De bør kalle det for kasteball.
Greit. Du får stå i mål. La meg ta på meg disse.
For en flott gave.
Jeg begynner å interessere meg for fotball.
Ja.
Hvordan vil du feire om du skårer?
- Ja. Vel... - Har du en dans?
Nei.
Tenk deg at motstanderne er der, og du vil si: "Se hva jeg har gjort!"
Jeg ville satt hånden på hoften og gjort sånn.
Jeg vet ikke hva det betyr, men det er kult. Mulig jeg tar den.
- Er du klar? - Ja.
- Tar du den av? OK. - Vel...
Jeg vil ikke gjøre det for enkelt for deg.
Hvis du skårer, vinner du. Hvis ikke, taper du.
Du har ventet på dette øyeblikket hele livet. Du har til og med en feiring.
Greit.
- Nå? - Det var bra.
- Var det ditt første mål? - Ja.
- Hvordan føles det? - Bra.
- Jeg trodde ikke den ville nå fram. - Jeg har noe til deg.
- For du kan ikke se en kamp... - Herregud.
- ...uten din Betis-skjorte.
Wow!
Det var litt av en gave. Kom hit!
Takk.
- Nå er du en skikkelig Betis-fan. - Takk.
Det var fantastisk. For en superstjerne.
Hvis du skårer, så forventer jeg...
Tenk om han skårer og så mimer: "Takk, Eugene." Det hadde vært noe.
Sevillas fotball-rivalisering har foregått lenge.
Men det er ikke den eneste kranglingen denne 2000 år gamle byen har sett.
Mens jeg er her, bør jeg utforske mer.
- José. - Eugene.
- Velkommen til Sevilla. - Takk.
Vår lokale guide José vil vise meg severdighetene.
Nå står du i Sevillas eldste kvartal. Dette er verdens største gotiske katedral.
Den er virkelig vakker.
Det viser seg at Sevilla har en turbulent historie.
Det var en gang en moské, men så ble den gjort om til en katedral.
I 711 evt. tok maurerne byen fra romerne.
- Se her. - Pass deg for hestene.
Maurerne ble så sparket ut av de kristne. Veldig turbulent.
Du kan mye om dette stedet.
Ja, fordi foreldrene mine er født og oppvokst her.
Jeg vokste opp i Montreal.
Ser man det... Vi har en liten bit av Canada her.
- Ja. - Hva gjorde du i Canada?
Frisør og sminkør. Jeg jobbet i filmindustrien.
Man kommer seg ikke unna. Det er overalt. Det er her.
Det er tydelig at tidligere sminkør José kjenner denne byen svært godt.
Dette er Triana-broen mellom Sevilla og Triana.
Det er et nabolag, men folk der mener det er en egen by.
Som New York og Brooklyn.
Folk fra Manhattan så ofte ned på de fra Brooklyn på et tidspunkt.
Jeg får den samme følelsen her.
Mens vi går over broen ser vi en flåte med båter.
Litt som den spanske armada, men med mindre båter og uten kanonene.
- Folk roper. Der er de. - Vi har regattaen her.
Denne gangen er det Sevillas og Betis' roere.
Her er de. Se på det.
- Dette er en intens konkurranse. - Ja, det er det.
Utrolig. De gleder seg til å kjempe mot hverandre.
- Fortell om Triana. - Det var arbeidernes by.
Den er kjent for tyrefekting, flamenco og for reisende.
Flamenco kommer fra arbeiderklassen.
- Stemmer det? - Ja. En blanding av flere kulturer.
Etter det jeg hører, har de her mer lidenskap.
De hovne var på den siden. Jeg ville nok tilbrakt tid her.
Jeg er ikke kjent for å stille mine følelser til skue,
men jeg har alt falt for fotball
og vil snart bli forført av Sevillas andre lidenskap.
La oss danse flamenco.
Flamenco stammer fra romanifolkets tradisjoner.
Den er glødende, emosjonell og eksplosiv.
Jeg må nok advare José om at vi ikke har dette i Canada.
Den største lidenskapen vi har er Bieber.
Er du klar til å se ditt første flamenco-show?
- Jeg gleder meg. - Ja?
Hvis du føler for det, sier du: "Olé! Vamos!"
- Håper jeg ikke er den eneste. - De blir med på det.
Det ville ikke være moro. Bare én som sier olé.
Første gang hun stampet i gulvet, hoppet jeg i stolen.
Jeg ble helt skremt.
Vamos!
Visste ikke det var så intenst.
De setter deg i et rom som trekker fram
lidenskapen og spenningen fra deg som publikum. Litt av et talent.
Olé!
Jeg antar det. Det er mulig de er fryktelig dårlige.
Jeg ville ikke vite om de var dårlige. Jeg har aldri sett det før.
Bravo.
Når man snakker om ting jeg aldri har sett før...
Det er morgenen før den store kampen. Betis mot Sevilla.
Jeg er her for Héctor. Jeg er her for Betis.
Grønn tvers igjennom.
Over 200 millioner europeere var på fotballkamp forrige sesong.
Det gjør det til en av kontinentets store lidenskaper.
Når fansen samler seg, kan man lukte den nervøse spenningen.
Jeg håper iallfall at det er spenning jeg lukter.
Dette er helt vanvittig.
Det er ridende politi. De gjør seg klare.
Jeg er invitert til Betis' stadion av fotballkommentatoren Semra.
- Hei. Hola! - Semra!
Hun skal få meg fordypet i El gran derbis intensitet.
- Jeg valgte et spansk hei. - Det er bra.
Jeg er så glad for at du får oppleve det.
Det er den største dagen i året i Sevilla.
- Du har valgt rett dag. - Og jeg er her.
Hva skjer her?
Betis-fansen kommer hit for å hente billettene, og så får de politieskorte
bort til stadion, som ligger to kilometer unna.
- Gjør deg klar. Nå kommer de. - Nå kommer de. Trekk tilbake.
Hva synes du? Er det ikke moro?
Det er vanvittig.
En gjeng med mennesker som er skikkelig gira og har ett mål.
De må vinne. Slå Sevilla.
Plutselig blir det enda mer spennende.
Fansen løper for å få et glimt av spillerne
som er på vei til stadion.
Det var intenst.
Det er vanskelig å få billetter, selv for ihuga fans som meg.
Derfor skal vi se kampen på en peña, en supporterbar.
Ja!
Baren er fra 1927, og er et perfekt sted å vise fram den nye skjorten min.
Kom igjen!
Nå begynner det.
Rivaliseringen har pågått i 117 år.
Det er en kamp Betis og min nye kompis Héctor...
...vil vinne.
- Der er Héctor! - Kompisen din.
- Héctor! Ja! - Der er gutten din.
Ja!
Bellerín!
Akkurat da jeg ikke trodde det kunne bli bedre...
Der er han!
Så du hva han gjorde? Han pekte! Jeg ga ham det.
Det at han gjorde min greie da han skåret... Ikke sant?
En godgutt.
- Det er annullert. - Annullerte de det?
Men skål allikevel.
Héctors mål ble annullert fordi han var offside.
Men det er bare begynnelsen.
Og før jeg vet ordet av det, har min kanadiske tilbakeholdenhet forlatt meg.
Olé!
Ja!
Heia!
Jeg hoppet da han skåret målet.
Jeg ga folk jeg ikke kjenner en high-five, som på en Blue Jay-kamp.
Det er mulig jeg falt hen i spillets følelser.
Men jeg vet av erfaring at idrett kan føles slemt.
Nei!
Og det gjør det nå også.
Det ble uavgjort.
Betis! Betis!
Det var en mye bedre kamp enn jeg forventet.
En god kamp. Vi burdet vunnet.
Jeg må bli en Betis-supporter når det gjelder fotball.
Jeg vil huske denne kvelden godt når jeg kommer hjem.
Det blir ikke lenge til. Det er min siste kveld i Sevilla før jeg reiser sørover.
Det er en lidenskapelig by.
Det er like mye lidenskap rundt flamenco som det er rundt fotball.
Man gir seg hen til én ting, med hele sitt hjerte og sjel.
Jeg tror det er den røde tråden her.
Før jeg drar mot kysten, helt sør i Europa,
må jeg ta en liten stopp.
Og for en som en gang var en motvillig reisende,
er det en ny opplevelse å føle seg så spent.
Jeg ser etter plattform 12.
Selv om jeg fremdeles går meg bort ganske lett.
Jeg elsker tog. Jeg reiser ikke nok med tog.
De lager dem ikke lenger som før.
Dette er litt av en helomvending for meg,
men jeg begynner å like reisingen like mye som å komme fram.
Bare noen timer unna, i Málagafjellene,
ligger et av Andalucías vakreste steder.
Men nå vil jeg få sjansen til å se nøyaktig hvor dristig jeg har blitt.
Kongens lille sti. Det skal være en helt utrolig utsikt.
Det skal være verdt togturen. En hyggelig reisemåte.
El caminito del rey, som den heter her,
er en av Spanias største turistattraksjoner.
Over 300 000 besøkende kommer hvert år for å teste nervene
ved å gå langs det 700 meter dype juvet
for å oppleve et av landets beste utsikter.
Hjelmen føles bra. Jeg har det ikke så bra.
Håper utsikten er bra.
Er det for sent å snu?
Jeg spør fordi stien er 8 kilometer lang,
men bare en meter bred.
Oi. OK.
Ikke se ned mellom plankene.
OK.
Stien ble bygd for å gi arbeiderne tilgang mellom to vannkraftstasjoner.
Herregud.
Før den ble oppgradert, var den kjent som verdens farligste sti.
Uansett hva de gjorde, så håper jeg de gjorde en bra jobb.
Hvis det knirker, så går jeg tilbake.
Utsikten er sikkert fantastisk,
og en dag håper jeg at jeg får se den.
Man må bare ikke se over kanten.
Men det viser seg at det ikke er noe bedre å se rett fram.
Herregud.
Jeg er nesten framme ved utkikksposten.
Den eneste måte å komme seg dit på er ved å gå over denne gjennomsiktige broen.
Jeg gruer meg til å se hva som er under.
For to år siden ville jeg aldri kommet hit.
Etter å ha overkommet redselen for hengebroen
på Costa Rica i fjor, har jeg ikke lenger høydeskrekk.
Og hvis du trodde det var sant, så lykke til.
Herregud. Herregud.
Herregud.
Wow. Herregud.
Da jeg først så broen, hadde jeg tenkt å si nei.
Den har testet meg.
Om jeg hadde en ekstra hånd, ville jeg gitt meg et klapp.
Men jeg holder fast med begge akkurat nå.
Utkikksposten skal ha en av Andalucías beste utsikter.
Herregud. Der er det.
Det jeg ikke visste, var at den er gjennomsiktig.
Det går bra.
Ja.
Hva synes du?
Jeg går ikke ut på glassgulvet, men det er byens beste utsikt.
Det kan strykes av listen. Jeg har vært her og gjort det.
La oss se hva som nå skjer.
Greit. Det får stå til. Se på meg. Ingen hender.
Mitt gamle jeg ville aldri vurdert
å krysse en fjellskrent, og langt mindre et helt kontinent.
Og mens jeg fremdeles er en forsiktig type,
så har jeg ikke alltid vært sånn.
Jeg elsket å reise med tog da jeg var liten.
Jeg reiste til New York da jeg var åtte.
Helt fra hjembyen min Hamilton. Det var spennende. Jeg husker det godt.
En eller annen gang i livet må jeg ha mistet lysten på eventyr.
Men det er noe ved Europa som ser ut til å gjenopprette min ungdoms selvtillit.
Jeg håper jeg reiser i riktig retning.
Etter å ha startet helt nord på kontinentet,
har jeg reist i sikksakk ned mot min siste destinasjon.
Havnebyen Tarifa, som er Europas sørligste punkt på fastlandet.
Jeg føler meg som en ny mann. Det er flere som har oppdaget det.
Livet mitt begynte på nytt da jeg var 76.
Min kone Deb mener dette er noe av det beste som kunne skjedd meg.
Foruten å møte henne.
Det var romerne som grunnla Tarifa i det første århundret.
Det er ikke rart, for byen sitter der på en usedvanlig grense.
Dette er helt utrolig.
Det står her.
Der er Middelhavet. Der er Atlanterhavet.
Jeg har kommet så langt at alt som står mellom meg og Afrika,
er 13 kilometer med vann.
- Kom og sett deg. - Dette blir fantastisk.
Jeg må bare undersøke dette nærmere.
Det er en fin dag å være på sjøen.
I gresk mytologi ble Herkulessøylene,
det vi i dag kjenner som Gibraltarklippen og Monte Hacho i Marokko,
sett på som verdens ende.
Vi har Afrika der. Det er jammen ikke langt unna.
Det har ikke helt gått opp for meg hvor jeg er.
Og som en avslutning på reisen min, har Europa en siste overraskelse.
Der er de. Rett foran oss.
En flokk med nysgjerrige grindhvaler.
Der. Der ute.
Du store min. Den kom helt bort til oss.
Hører du det?
De prater mye rett ved båten. Jeg tror de kjenner meg igjen.
Jeg vet ikke. American Pie var en stor film i Europa.
Det var en populær film. Det er mulig at de har sett den.
Helt utrolig.
Ikke Ontariosjøen. Det skal være sikkert.
Før denne turen begynte,
tenkte jeg på byene Paris, London, Roma når jeg tenkte på Europa.
Ja.
Det er som om de vil ta farvel.
Jeg har utfordret meg selv til å gå utenfor allfarvei
og vekke opp min sovende eventyrlyst.
Se.
Men tiden i Europa har gitt meg mer enn bare minner.
Den har beriket meg mer enn jeg noen gang kunne forestille meg.
Jeg ville normalt sett ikke vært her, men det er godt å komme seg ut.
Det er godt å komme seg ut og se noe annet.
Man er aldri for gammel til å bli kjent med den verdenen som vi lever i.
Jeg er på vei.
Hvem vet? Det er mulig jeg har enda en reise i meg.
Tekst: Tina Shortland