Hovorí sa, že cestovať znamená žiť.
Možno áno, pokiaľ z vás deň strávený na letisku nevycicia všetok život.
Kam inam máte prísť o dve hodiny skôr...
...len aby ste sa až nebezpečne priblížili k dvojhodinovému meškaniu?
Aj napriek tomu si myslím, že mi minuloročné cestovanie prospelo.
Zdá sa, že mi rozšírilo obzory.
Do istej miery.
A tak sa vydám na miesto, ktoré zjavne musí zdolať
každý uznávaný cestovateľ.
Pokorím Európu.
Tak dobre. Kde presne sme?
Prejdem celý kontinent.
Od samotného vrchu až po úplný spodok.
Vydám sa mimo vychodených chodníčkov, odhalím skryté skvosty...
Natáčaš to?
...a prijmem v sebe začínajúceho dobrodružného ducha.
Pozrite. Nedržím sa.
Sú priamo tu. Čo to je? Úklon?
Vycibrím svoje chuťové poháriky...
Páni, výborné.
Hrozno je dozreté.
...a pokúsim sa žiť ako miestni.
Vitajte u mňa v dedine.
Šialenstvo.
Zachránil som ťa. Nezabudni na mňa.
Všetky svoje obavy zavriem do kufra...
Už idú.
Nikdy neviete, čo urobí telo v úplnom strachu.
Nič podobné som od detstva nerobil.
...a vyrieknem tri slová, ktoré som nikdy nepovedal.
Pripravený na vzlet.
EUGENE LEVY: NEOCHOTNÝ CESTOVATEĽ
EURÓPA
Hovorí sa, že cesta dlhá tisíce kilometrov sa začína prvým krokom.
V mojom prípade prvým krokom a prudším postrčením.
A predsa sa nachádzam na poslednom mieste svojej európskej cesty.
V Španielsku.
ŠPANIELSKO
Musím sa priznať, že o Španielsku toho veľa neviem.
Španielska inkvizícia nebola veľmi dobrá vec.
Ale španielska omeleta je dobrá.
Tak dobre.
Moje všeobecné vedomosti o Španielsku nie sú dôvodom na oslavu.
Oslavovať však môžem to, že som sa dostal až do Seville.
Nie som prvý nebojácny cestovateľ, ktorý sa objavil v tomto meste.
Nasledujem kroky Krištofa Kolumba.
Jeho hrobka sa nachádza v tunajšej katedrále.
Na rozdiel od neho sa cítim viac nažive než kedykoľvek predtým.
Priniesol som si fanklub.
Vždy cestujú so mnou, hoci ich vídate len občas.
Ahojte.
Hneď som tam.
Dobrý deň, pán Levy.
- Gracias. - Vitajte na palube.
Cestu som začal v severnom Švédsku
a odškrtol som si šesť krajín na ceste do Seville,
ktorá sa nachádza v španielskom regióne Andalúzia.
Strávim tu pár dní a potom sa vydám na najjužnejší cíp
pevninskej Európy.
Veľmi sa mi páči atmosféra Európy,
preto sa až tak neteším, že sa môj výlet chýli ku koncu.
Zbožňujem to tu. Naozaj.
Sevilla je známa ako Perla Andalúzie,
takže to z Andalúzie robí asi ustricu.
Mohol by som pokračovať, ale nebudem.
Takže, Jesús,
- asi ste zo Seville, však? - Áno.
Dobre. Všimol som si, že na palubnej doske máte vlajku.
- Toto. - Áno.
Futbalový klub Betis.
Tu v Seville máme dva veľké tímy.
Futbalový klub Sevilla a Futbalový klub Betis.
Zajtra sa v meste odohrá Gran Derbi.
Zajtra?
Áno, ľudia úplne zošalejú.
- Úplne? - Áno.
Dobre.
Pracujem v šoubiznise, takže poznám šialených fanúšikov.
Ale táto posadnutosť futbalom,
ako tento šport poznajú v Európe, je úplne iný level.
Ďakujem, Jesús.
- A veľa šťastia so zápasom. - Ďakujeme.
Takže budem môcť zažiť El Gran Derbi na vlastnej koži.
Ak je toto veľkolepá udalosť, tak môj hotel je ešte veľkolepejší.
Hotel Alfonso XIII.
No teda.
Prišiel ma privítať hlavný komorník Antonio.
Tak toto je ale veľkolepá hala?
Ďakujeme. Prevediem vás tu.
- Skvelé. Poďme. - Dobre.
Vplyv Maroka, ktoré je vzdialené len 240 kilometrov,
je v hotelovej architektúre veľmi cítiť,
napríklad v klenutých oblúkoch, ako vystrihnutých z filmu Casablanca.
Naozajstná nádhera.
Dal ho postaviť posledný panovník Španielska,
než ho v roku 1931 vyhlásili za republiku.
Takže toto miesto dal postaviť kráľ. Ale bol tu niekedy ubytovaný?
Áno, mnohokrát.
A pre vás sme pripravili kráľovský apartmán.
Som prostý občan, ktorý dostane izbu hodnú kráľa.
Takto sa vyhráva Levyho pečať schválenia.
Ukážem vám váš kráľovský apartmán.
No teda.
Postačí.
A tu je Alfonso XIII.
Taký maličký obraz.
Najradšej by som ho zvesil.
Akoby sa na mňa pozeral a súdil ma.
A ten povýšenecký postoj nie je prekvapivý.
Alfonso sa stal kráľom, keď mal len 16 rokov.
Pozorný pohľad?
Až príliš.
Dnes však všetci budú sledovať, kto získa korunu na ihrisku.
Máte radi futbal?
Zajtra tu bude najlepší zápas.
Už som o ňom počul.
Komu fandíte?
Seville, ako inak.
Som rád, že som pricestoval počas zápasu.
Veľké derby medzi FC Sevilla a FC Betis
je naozaj intenzívne.
Vo futbale nie som zrovna zbehlý.
Buenos días!
No zdá sa, že v Európe sa v ňom vyznajú všetci,
preto sa stretnem s niekým,
kto mi vysvetlí, prečo je v Seville tento šport taký dôležitý.
Aj ja mám obľúbený miestny tím a rozumiem zápalu, akým fanúšikovia
svojmu tímu fandia.
Ale nepomaľoval by som si preto tvár.
Až taký fanúšik nie som.
Ale, viete, počas šampionátu
vstanem a ukážem im...
no, palec hore.
Štadión Benita Villamarína s kapacitou 60-tisíc miest
je domovom klubu Real Betis Balompié.
Je to ako byť v zákulisí divadla.
Je úžasné vidieť, čo sa tu deje, a čo publikum nevidí.
Štadión postavili takmer pred sto rokmi
pre podporovateľov Betisu z robotníckej triedy.
Toto je niečo, však?
Ak niektorí miestni považujú futbal za náboženstvo...
tak toto je ich chrám.
Úprimne povedané, vidím sa tu.
Viete, nejaké tie šortky,
divoký dav fanúšikov.
Levy! Levy! Levy!
Eugene!
- Héctor! - Ako sa máte, chlape?
Dvadsaťosemročný obranca Realu Betis Héctor Bellerín hral za veľké kluby,
akými sú Arsenal a Barcelona, ale aj za španielsku reprezentáciu.
- Vraj hráte. - Páni.
A teraz si zahrá jeden na jedného s mojou maličkosťou.
- Ako to ide? Vitajte v Seville. - Výborne.
Ďakujem pekne.
Povedzme si o tom...
že som tu práve v čase toho dôležitého zápasu.
Prečo to tak prežívate?
Každý niekomu fandí. Buď Betis alebo Seville.
Aj v jednej rodine môžu podporovať rôzne tímy,
preto sa v ten deň nenávidia, no na ďalší sa opäť milujú.
- Je to hra. - Je to hra.
Už ste hrali futbal?
Nie.
Keď už sme tu, napadlo mi,
že by sme si kopli pokutový kop?
To by bolo niečo.
Je to len kop do lopty, také ťažké to nebude. Však?
- Mám ju v taške, idem po ňu. - Tak dobre.
Zakopem si s Héctorom.
Možno ma zavolá na veľký zápas. Podľa toho, ako to pôjde.
Vraj máte veľkosť 44.
- Páni. - Hej.
Pri európskom futbale je lopta okrúhla, nie ako pri americkom.
- Áno. - Prečo futbalka?
Z anglického slova „foot“ ako noha.
Američania nepoužívajú nohu. Len...
Áno, viem. Mali by ju volať hádzajka.
Tak dobre. Doneste loptu a ja sa zatiaľ obujem.
To je parádny darček.
Budem hrať vo veľkom štýle.
Hej.
Hlavná vec: ako oslávite, ak dáte gól?
Hej. No...
Máte nejaký tanček?
Nie.
Predstavte si, že tam sú fanúšikovia vášho súpera,
chcete im povedať: „To čumíte, čo?“
Dal by som si ruku vbok a urobil by som toto.
Neviem, čo to presne znamená, ale je to cool. Asi vám to ukradnem.
- Pripravený? - Áno.
- Vyzliekate sa? Dobre. - Viete,
nechcem, aby ste to mali také ľahké.
Ak dáte gól, vyhráte. Ak netrafíte, prehráte.
Na túto chvíľu ste čakali celý život.
Máte pripravenú aj oslavu.
Tak dobre.
- Vidíte? - To bolo dobré.
- To bol váš prvý gól? - Áno.
- Aké to bolo? - Fakt dobré.
Nečakal som, že dôjde až k sieti.
Musím vám niečo dať.
Totižto...
nemôžete prísť na zápas...
Božemôj.
- Božemôj. - ...bez dresu klubu Betis.
Fíha.
Tak toto je veľká vec. Poď sem, synak.
Ďakujem.
Teraz ste poriadny fanúšik klubu Betis.
Ďakujem.
Tak to je úžasné. Malá superstar.
Ak dáte gól, budem očakávať...
Čo ak dá gól a zašepká: „Vďaka, Eugene.“
To by bolo niečo.
Futbalová rivalita v Seville siaha ďaleko do minulosti,
no nie je to jediná divízia, s ktorou sa toto dvetisícročné mesto stretlo.
Bola by nedbalé, ak by som to počas svojej návštevy neprebádal.
- José. - Eugene.
- Vitajte v Seville. - Ďakujem.
Miestny sprievodca José sa ponúkol, že mi ukáže pamiatky.
Nachádzame sa v najstaršej mestskej štvrti.
A toto je najväčšia gotická katedrála na svete.
Je naozaj nádherná.
Ale ukázalo sa, že Sevilla má búrlivú minulosť.
Kedysi to bola mešita,
- no zmenili ju na katedrálu. - Dobre.
V roku 711 n. l. severoafrickí Maurovia dobyli mesto od Rimanov.
- Bože, pozrite. - Pozor na kone.
Maurov potom z mesta vyhnali kresťania.
Už chápete? Búrlivá.
O tomto mieste viete strašne veľa.
Áno, pretože moji rodičia sa tu narodili a vyrástli.
Ja som vyrástol v Montreale.
Tak to je niečo. Cítiť tu trochu Kanady.
- Áno. - A čo ste robili v Kanade?
Bol som vlasový stylista a vizážista vo filmovom priemysle.
Šoubiznisu neutečiem.
Je všade. Je aj tu. Priamo tu.
Je jasné, že bývalý vizážista José
naozaj pozná toto mesto od základov.
Známy Trianský most,
ktorý oddeľuje Sevillu a mestskú štvrť Triana.
Ľudia ju vnímajú ako samostatné mesto.
Ako New York a Brooklyn.
Myslím, že Manhattančania sa na Brooklynčanov pozerajú trochu zhora.
A niečo podobné asi cítim aj tu.
A keď prejdeme cez most, zbadáme flotilu lodí.
Pripomínajú španielsku armádu, ale menšiu a bez kanónov.
Kričia tam ľudia. Tamto sú.
Máme tu regatu.
Veslárske tímy Sevilla a Betis.
Tak tu sme. Pozrite.
Tak toto je poriadna rivalita.
Hej. Áno, to je.
Úžasné. Nevedia sa dočkať, kým si pôjdu po krku.
- Povedzte mi o Triane. - Bolo to robotnícke mesto.
Je známe býčími zápasmi, tanečníkmi flamenca, Rómami.
Takže flamenco vymyslela robotnícka trieda.
- Tak to je? - Áno. Presne.
So zmesou všetkých kultúr.
Dopočul som sa, že tu to vrie viac.
Chrapúni sú na tejto strane.
Ale ja sa zdržím tu.
Nie som známy tým, že by som bol otvorená kniha,
no keďže som už prepadol futbalu,
som pripravený nechať sa zviesť ďalšou veľkou vášňou Sevilly.
Poďme na flamenco.
Flamenco má korene v ľudových tradíciách rómskeho národa.
Je ohnivé, emotívne a výbušné.
Asi by som mal Josého varovať, že niečo také v Kanade nemáme.
Najvášnivejším Kanaďanom je Bieber, viac to nejde.
Ste pripravený pozrieť si vaše prvé flamenco?
- Áno, teším sa. - Áno?
Keď budete chcieť, môžete povedať: „Olé! Vamos!“
Hádam nebudem kričať jediný.
- To by bolo... - Budú aj iní.
Nebolo by to pekné. Však?
Ak by to povedal jeden.
Keď prvýkrát dupla nohou, vyskočil som zo stoličky.
Zľakol som sa.
Vamos!
Nečakal som, že to bude také silné.
Ocitli sme sa na mieste, kde z vás
ako diváka vyžaruje na povrch vášeň a vzrušenie.
A to je talent.
Olé!
Teda aspoň myslím. Možnože boli príšerní.
Možno im to vôbec nešlo a ja som to nezistil.
Flamenco som ešte nevidel.
Bravó!
A keď hovoríme o tom, čo som ešte nevidel...
Nastalo ráno dôležitého zápasu.
Betis proti Seville.
Fandím Héctorovi a Betisu.
Zelená skrz-naskrz.
V minulej sezóne prišlo na zápas vyše 200 miliónov Európanov
čím sa tento šport stáva jedným z najobľúbenejších na kontinente.
Fanúšikovia sa pomaly zbiehajú a vo vzduchu cítiť nervózne vzrušenie.
Teda, aspoň dúfam, že je to nervózne vzrušenie.
V meste to úplne šalie.
Sú tu policajti na koňoch. Na niečo sa pripravujú.
Na štadión Betisu ma pozvala...
Vamos!
...futbalová komentátorka Semra...
- Zdravím. Hola! - Semra!
...ktorá mi chce pomôcť pochopiť intenzitu El Gran Derbi.
- Španielske privítanie. - Pekné.
Veľmi sa teším, že niečo takéto zažijete.
V meste ide doslova o najdôležitejší deň v roku.
- Vybrali ste si dobrý deň na návštevu. - Som tu.
Čo sa tu deje?
Fanúšikovia Betisu si sem chodia vyzdvihnúť lístky
a polícia ich potom eskortuje
a odvedie k štadiónu, dva kilometre cez mesto.
Pripravte sa. Už idú.
Už idú. Ustúpte.
Čo poviete? Dobré, však?
Šialenstvo.
Plno ľudí, ktorí sú až prehnane nadšení pre jeden spoločný cieľ.
Pre víťazstvo. Pre porážku Seville.
A zrazu nastal ďalší nával vzrušenia.
NAVŽDY ZELENÍ
Všetci fanúšikovia sa rozbehli, aby zahliadli hráčov
v autobuse smerom na štadión.
To bolo intenzívne.
Vstupenky na derby sa tu zháňajú ťažko,
dokonca aj pre dlhoročného fanúšika Betisu, akým som ja.
Preto si zápas pozrieme v miestnom bare, známom ako peña.
Áno!
Podnik založili v roku 1927
a je to ideálne miesto na premiéru môjho nového dresu.
Do toho!
Dobre, ideme na to.
Táto rivalita siaha až do histórie, presne 117 rokov.
Takže Betis a môj nový priateľ Héctor sú odhodlaní...
tento zápas vyhrať.
- Tam je Héctor! - Váš kamarát.
Héctor! Áno!
Váš chlapec. To je váš chlapec!
Áno!
Bellerín!
A keď som si myslel, že to už nebude lepšie...
To je on!
Videli ste to?
Ukázal prstom.
To som ho naučil ja.
Fakt urobil môj ťah, keď dal gól.
Chápete?
Zlatúch.
Neuznali ho.
Neuznali?
Ale aj tak ho zapime, čo poviete?
Héctorov gól nie je uznaný pre postavenie mimo hry.
Ale vzrušenie sa ešte len začína.
Ani som sa nenazdal a moja kanadská rezervovanosť ma opustila.
Olé!
Áno!
Hraj!
Keď dali gól, vyskočil som a kričal.
Tľapkal som si s ľuďmi, ktorých som ani nepoznal,
ako pri zápase Blue Jays.
V tej chvíli som sa asi stratil v emóciách hry.
Ale z vlastnej, trpkej skúsenosti viem, že šport vie byť aj krutý.
Nie!
A znova sa to potvrdilo.
Je to remíza.
Betis! Betis!
Bol to oveľa lepší zápas, než som čakal.
Dobrá hra, dobrá hra.
Mali vyhrať.
Musím začať fandiť Betisu.
Keď sa vrátim domov, budem na tento večer spomínať s láskou.
A to bude čoskoro, keďže v Seville trávim posledný večer,
než sa vydám južnejšie.
Je to mesto, v ktorom to stále žije.
Sú zapálení pre flamenco a rovnako aj pre futbal.
Do všetkého dávajú celé svoje srdce a dušu.
To majú spoločné.
Než sa vydám na pobrežie, až na úplný spodok Európy,
chcem ešte navštíviť posledné miesto.
Pre niekoho, kto kedysi bol, ako si možno spomínate,
veľmi neochotný cestovateľ,
je nadšenie zo spoznávania úplne nová skúsenosť.
Hľadám nástupište číslo 12.
A to aj napriek tomu, že sa stále dosť ľahko stratím.
Milujem vlaky.
Ale necestujem nimi často.
Samozrejme, nie sú také, aké bývali kedysi.
Toto je pre mňa dosť veľký zvrat,
ale začínam si užívať cestu tam rovnako ako samotné cestovanie.
V pohorí Málaga, len pár hodín cesty od Seville,
sa nachádza jedna z andalúzskych krás, ktorú treba navštíviť.
Ale ocením ju
až vtedy, keď zistím, aký sa zo mňa stal dobrodruh.
Kráľovská cestička.
Má byť odtiaľ nádherný výhľad.
Vraj bude stáť za to aj dlhá cesta vlakom.
Je to pekná cesta.
Cestička tu je známa po názvom El Caminito del Rey
a patrí medzi najpopulárnejšie turistické atrakcie v Španielsku.
Každoročne ju navštívi vyše 300-tisíc ľudí, ktorí prídu otestovať svoje nervy
prechádzkou nad 730-metrovou roklinou,
aby videli najkrajší výhľad v krajine.
Prilba je dobrá. Ale mne teraz nie je veľmi dobre.
Snáď výhľad stojí za to.
Už je neskoro vrátiť sa?
Pýtam sa len preto, lebo cesta má dĺžku takmer osem kilometrov,
ale šírku iba necelý meter.
Človeče. Dobre.
Len sa nepozerajte dole medzi dosky.
Dobre.
Chodníček pôvodne postavili pre pracovníkov, ktorí sa presúvali
medzi dvomi vodnými elektrárňami.
Božemôj.
Než ho upravili,
bol známy ako najnebezpečnejší chodník na Zemi.
Nech boli úpravy akékoľvek, dúfam, že boli dobré.
Keď započujem vrznutie, vraciam sa.
Výhľad je určite ohromný
a dúfam, že ho jedného dňa uvidím.
Základom je nepozerať sa cez okraj.
Ale ukázalo sa,
že ani pozerať sa dopredu nie je hračka.
Preboha.
Už som skoro na vyhliadke,
ale dostanem sa tam iba cez tento priehľadný most.
A ja sa bojím toho, čo je tam dole.
Chápete?
Pred dvoma rokmi by som radšej umrel, než sem ísť.
Po tom, čo som vlani čelil svojmu strachu
a v Kostarike som prešiel cez visutý most, sa už nebojím výšok.
A ak tomu veríte, prajem vám veľa šťastia.
Preboha.
Páni. Bože.
Úprimne, keď som zazrel tento most,
na špičke jazyka som mal slovo „nie“.
Bola to skúška.
Ak by som mal voľnú ruku, potľapkal by som sa po pleci.
Alebo oboma sa držím ako o život.
Počul som, že vyhliadková plošina ponúka jeden z najlepších výhľadov na Andalúziu.
Božemôj.
Tu to máme.
Ale nepovedali mi, že je úplne priehľadná.
Všetko v pohode.
Áno.
Páči sa vám?
Na tú sklenú plošinu sa nepostavím,
ale máme tu ten najlepší výhľad.
Môžem si to odškrtnúť zo zoznamu.
Bol som, videl som.
Poďme sa pozrieť, čo ma ešte čaká.
Tak dobre, ideme.
Pozrite. Nedržím sa.
Môžem povedať, že moje staré ja by ani len nezvážilo
prekonať strmú skalnú stenu, nie to ešte kontinent.
A hoci je vo mne stále náznak opatrnosti,
nebýval som vždy taký.
V detstve som miloval jazdu vlakom.
Keď som mal asi osem, cestoval som do New Yorku.
Z Hamiltonu, môjho rodného mesta, čo bolo vzrušujúce.
Nikdy na to nezabudnem.
Niekedy počas životnej cesty
zo mňa ten pocit dobrodružnosti opadol.
No na Európe je niečo,
čo vo mne opäť vyvoláva tú mladícku sebadôveru.
Iba dúfam, že idem správnym smerom.
Začínal som na ďalekom severe kontinentu
a prekľučkoval som až dole, k poslednej zastávke svojej cesty.
Do Tarify, pobrežného mesta, na najjužnejšom cípe Európy.
Cítim sa ako iný človek.
A nevšimol som si to len ja.
Akoby som sa vo veku 76 rokov znovuzrodil.
Moja manželka Deb si myslí, že toto je asi tá najlepšie vec,
aká sa mi mohla prihodiť.
Okrem nej.
Boli to Rimania,
kto založil Tarifu v prvom storočí.
A niet divu.
Mesto sa nachádza na výnimočnej hranici.
Je to naozaj čarovné.
Je to tu napísané.
Tu je Stredozemné more.
Tu je Atlantický oceán.
Som až tak ďaleko,
až ma od Afriky oddeľuje
iba 13 kilometrov vody.
- Sadnite si. - Skvelé.
Bude to úchvatné.
Preto neodolám, musím ísť bližšie.
Je pekný deň.
Fajn čas vyraziť na vodu.
V gréckej mytológii Herkulove stĺpy,
ktoré dnes poznáme ako Gibraltársku skalu a horu Hacho v Maroku,
boli považované za okraj známeho sveta.
Tam je Afrika.
Je poriadne blízko.
Nemôžem uveriť, kde práve som.
A na záver mojej cesty si pre mňa Európa pripravila posledné prekvapenie.
Tam sú.
Priamo pred nami.
Húf zvedavých veľrýb.
Tam. Priamo tam.
No teda.
Páni. Prišli až k nám.
Počujete to?
Vedú tu riadnu diskusiu.
Myslím, že ma odniekiaľ poznajú.
Neviem.
Prci, prci, prcičky mali v Európe fakt úspech.
Bol to populárny film. Teda možno ho videli.
Je to úžasné.
Ontáriu sa to nepodobá.
To vám poviem.
Pred týmto výletom
som si pod Európou predstavoval veľké mestá ako Paríž, Londýn a Rím.
Áno.
Akoby sa prišli rozlúčiť.
Ale po tom, čom som sa vydal nevychodenými chodníčkami
a prijal v sebe svoj už spiaci zmysel pre dobrodružstvo...
Pozrite.
...mi môj pobyt v Európe zanechá viac než len spomienky.
Obohatil ma nad všetky očakávania.
Nemyslím, že by som tu inak bol.
Viete, je dobré vyraziť von.
Je dobré vyraziť ďalej a nevidieť len jedno malé miestečko.
Nikdy nie ste príliš starí na spoznávanie sveta,
v ktorom žijete.
Pomaly sa mi to darí.
Tak, kto vie?
Možno mám pred sebou ešte jednu cestu.
Preklad titulkov: Jessica Mona Youssefová