Pravijo, da živiš le, če potuješ.
Mogoče, če ti dan na letališču prej ne izpije vseh moči.
Še kje drugje od vas zahtevajo, da pridete dve uri prej...
...le zato, da se lahko zgodi, da boste dve uri zamujali?
Vendar vseeno mislim, da so mi lanska potovanja koristila.
Razširila so mi obzorja.
Do neke mere.
Zato se lotevam nečesa, kar mora menda storiti vsak popotnik, ki kaj da nase.
Prepotoval bom Evropo.
V redu. Kje smo pravzaprav?
Prepotoval bom vso celino.
Od skrajnega severa do skrajnega juga.
Zapustil bom uhojene poti, odkrival skrite bisere...
Snemate?
...in razvijal pustolovskega duha, ki se prebuja v meni.
Poglejte, brez rok.
Tukaj so. Kako se reče temu? Krma?
Izobraževal bom svoje brbončice...
U, je bilo dobro.
Grozdje čaka.
...in poskušal živeti kot domačin.
Dobrodošli v moji vasi.
To je noro.
Življenje sem ti rešil. Ne pozabi me.
Skrbi bom pospravil med prtljago...
Prihajajo.
Ne vemo, kako se bo telo odzvalo na grozo.
Tega nisem počel od otroštva.
In izrekel bom besede, ki jih nisem še nikoli.
Pripravljen sem na vzlet.
EVROPA
Pravijo, da se vsako potovanje začne z enim samim korakom.
Oziroma v mojem primeru z enim samim korakom in nekaj spodbude.
Vseeno pa sem prišel do svojega zadnjega cilja v Evropi.
Do Španije.
ŠPANIJA
O Španiji ne vem prav veliko. Bom kar odkrit.
Španska inkvizicija ni bila dobra. Zato pa je dobra španska omleta.
Prav. Moje splošno znanje o tej državi si ne zasluži pohvale.
Toda na poti v Sevillo bom vsekakor užival.
Nisem prvi neustrašni raziskovalec, ki potuje v to mesto.
Hodim po stopinjah Krištofa Kolumba.
Njegova grobnica je v tukajšnji stolnici.
Toda jaz se počutim še kako živega.
Pripeljal sem svoje oboževalce. Vedno so z mano, a jih redko vidite.
Zdravo. Takoj pridem.
Pozdravljeni, g. Levy.
- Hvala. - Dobrodošli na krovu.
Začel sem na severu Švedske
in na poti do Seville obiskal še pet drugih držav.
Sevilla je v pokrajini Andaluzija.
V mestu bom nekaj dni, nato pa bom odšel na najjužnejšo točko celinske Evrope.
Vzdušje v Evropi mi je všeč, zato mi ni prav, da se potovanje končuje.
Tu mi je namreč všeč. Res.
Sevillo imenujejo biser Andaluzije.
Torej je Andaluzija verjetno ostriga.
Lahko bi nadaljeval, vendar ne bom.
- Jesús, domnevam, da ste iz Seville. - Tako je.
Dobro. Vidim, da imate na armaturni plošči zastavico.
- A, tole. - Ja.
To je zastava Betisa. V Sevilli imamo dva dobra nogometna kluba.
NK Sevilla in NK Betis.
- Jutri je mestni derbi. - Jutri?
Ja, ljudje čisto ponorijo.
- Čisto? - Ja.
V redu.
Sem iz zabavne industrije, zato vem, kakšni so podivjani oboževalci.
Ampak obsedenost z nogometom je nekaj povsem drugega.
Hvala, Jesús.
- In srečno na tekmi. - Hvala.
Mestni derbi si bom ogledal tudi jaz.
To je imenitno, ampak moja nastanitev je še imenitnejša.
Hotel Alfonso XIII.
Mejduš.
Sprejel me bo glavni receptor Antonio.
- Hotelska avla je veličastna. - Hvala. Razkazal vam bom hotel.
Imenitno.
Vpliva le slabih 250 kilometrov oddaljenega Maroka
na arhitekturo hotela ni mogoče spregledati.
Oboki so kot iz filma Casablanca.
Čudovito je.
Poslopje je naročil španski kralj, zadnji,
preden so državo leta 1931 začasno razglasili za republiko.
Poslopje je naročil kralj. Pa je kdaj bival v njem?
Ja, velikokrat. In za vas smo pripravili kraljevi apartma.
Sem plebejec, ki živi v sobi, primerni za kralja.
Tako pridobite mojo naklonjenost.
G. Levy, naj vam razkažem kraljevi apartma.
Mejduš.
- V redu bo. - To je Alfonz XIII.
Največji potret, kar jih gre sem.
Najraje bi ga snel, ker imam občutek, da me zviška pogleduje.
Ta vzvišenost ni presenetljiva.
Žezlo je prevzel že pri šestnajstih letih.
Opazuje vas, kajne?
Še preveč.
Toda v teh časih je pomembneje, kdo prevzame oblast na športnem igrišču.
Imate radi nogomet? Jutri imamo najboljšo tekmo.
Slišal sem že zanjo. Za koga navijate?
Za Sevillo, seveda.
Vesel sem, da sem tu prav zdaj.
Mestni derbi med Sevillo in Betisom
je zelo čustven.
Na nogomet se ne spoznam.
Dober dan.
Toda v Evropi je priljubljen šport, zato se bom dobil z nekom,
ki mi bo razložil, zakaj je v Sevilli tako pomemben.
Navijam za domače moštvo. Razumem strast navijačev.
Ne, ne pobarvam si obraza. Nisem eden tistih navijačev.
Toda na tekmah vstanem in...
...jih podprem.
Stadion Benito Villamarín ima 60.000 sedežev.
Je domači stadion kluba Real Betis Balompié.
Kot da bi bil v zaodrju gledališča.
Lahko si bom ogledal zakulisno dogajanje in to je seveda razburljivo.
Stadion so zgradili pred slabimi sto leti
za navijače Betisa, ki so tradicionalno iz delavskih vrst.
Ni od muh, kajne?
Če je nogomet tu za nekatere vera...
je to njihova katedrala.
Kar povedal bom, lahko se vidim tukaj.
V kratkih hlačah, privrženci navdušeno vzklikajo.
Eugene!
- Héctor! - Kako ste?
Osemindvajsetletni branilec Real Betisa Héctor Bellerín je igral za velike klube,
kot sta Arsenal in Barcelona, pa tudi za špansko državno moštvo.
Menda znate igrati.
In zdaj se bo z mano pomeril eden na enega.
- Kako ste? Dobrodošli v Sevilli. - Dobro.
Najlepša hvala. Kaj pa to, da sem...
Tu sem prav ob času pomembne tekme.
- Zakaj je tako napeto? - Tu navijajo ali za Betis ali za Sevillo.
Družinski člani včasih podpirajo različni moštvi.
Tisti dan se sovražijo, potem pa se imajo spet radi.
- Tekma jih prevzame. - Ja.
- Ste že kdaj igrali nogomet? - Ne.
Zdaj ko sva tukaj, lahko brcava enajstmetrovke.
Lahko. Saj je samo brcanje žoge. To pa že ni pretežko. Kaj menite?
- Po žogo grem. - Prav.
S Héctorjem bom brcal žogo.
Če se bom izkazal, me bo morda vključil v postavo.
Menda nosite številko 44.
- Opa. - Ja.
In tu je žoga okrogla, ni taka kot v ZDA.
- Ja. - Tisto ni nogomet.
Tu igramo z nogo in žogo.
Tam ni tako. Ker...
Vem, šport bi se moral imenovati žogomet.
Pojdite v gol. Obul se bom.
Imenitno darilo.
Z obema nogama vstopam v nogomet.
Ja.
Kako proslavite zadetek?
To. No...
- Imate plesno točko? - Ne.
Predstavljajte si nasprotno moštvo. Povedati hočete:
"Poglejte, kaj sem naredil."
Roko bi dal na bok in naredil tole.
Ne vem, kaj to pomeni, ampak je kul. Mogoče bom prevzel.
- Ste pripravljeni? - Ja.
- Slekli se boste? Prav. - Nočem vam preveč olajšati dela.
Če zabijete gol, zmagate. Sicer izgubite.
Na ta trenutek ste čakali vse življenje.
- Celo proslaviti ga znate. - Dobro.
- Vidite? - Dobro je bilo.
- Je to vaš prvi gol? - Ja.
- Kako se počutite? - Nisem mislil, da bom brcnil do mreže.
Nekaj vam moram dati.
Ker...
Tekme ne morete gledati...
Moj bog.
- O bog. - Brez Betisove majice.
To pa ni kar tako. Pridi sem, miško.
Hvala.
- Zdaj ste pravi Betisov navijač. - Hvala.
To je bilo veličastno. Kakšen superzvezdnik.
Če boste zadeli, pričakujem...
Kaj če zabije gol in neslišno izusti: "Hvala, Eugene."
To bi bilo nekaj.
Rivalstvo v seviljskem nogometu ima dolgo brado,
vendar to v tem dva tisoč let starem mestu ni edini razkol.
Malomaren bi bil, če ne bi bolj raziskoval.
- José. - Eugene.
- Dobrodošli v Sevilli. - Hvala.
Znamenitosti mi bo razkazal domačin, vodnik José.
Ste v najstarejšem delu Seville.
To je največja gotska katedrala na svetu.
Čudovita je.
Preteklost Seville je precej viharna.
To je bila mošeja.
Spremenili so jo v stolnico.
Severnoafriški Mavri so leta 711 mesto vzeli Rimljanom.
- Mejduš! - Pazite na konje.
Nato so kristjani pregnali Mavre.
Vidite? Viharno.
O mestu veste ogromno.
Moji starši so se tu rodili in odraščali.
- Jaz pa sem odraščal v Montrealu. - Glej no, tudi tu sem našel malo Kanade.
- Ja. - Kaj ste počeli tam?
Bil sem frizer in masker. V filmski industriji.
Ne morem se izogniti zabavništvu. Povsod je. Tudi tukaj.
Očitno je, da ima nekdanji masker José
to mesto resnično v mezincu.
To je slavni Trianski most, ki Sevillo ločuje od Triane.
Mestna četrt je, ampak za tamkajšnje prebivalce je mesto.
Kot New York in Brooklyn.
Manhattančani so nekoč zviška gledali na Brooklynčane.
Tu dobivam enak občutek.
Med prečkanjem mostu opaziva čolne.
Kot ladjevje Španske armade so, le da so manjši in brez topov.
- Ljudje vpijejo. Tam so. - Regato imajo.
Tokrat merita moči veslaški moštvi Seville in Betisa.
- Tu so. Poglejte. - Rivalstvo je zelo močno.
Res je.
Neverjetno. Komaj čakajo, da se spopadejo.
- Povejte mi kaj o Triani. - Bila je delavsko mesto.
Slovi po bikoborcih, plesalcih flamenka, Romih.
- Zibelka flamenka je torej delavstvo. - Ja. Tako je.
V njem se prepletajo vse kulture.
Iz povedanega sklepam, da so tukaj ognjevitejši.
Snobi živijo na drugi strani. Jaz bi ostal na tej.
Vem, da nisem znan po tem, da nosim srce na dlani,
vendar sem se v nogomet že zaljubil.
Pripravljen sem, da me prevzame še ena seviljska strast.
Flamenko.
Flamenko izvira iz romskih običajev.
Je ognjevit, čustven, eksploziven.
Joséja bi moral opozoriti, da v Kanadi nimamo tega.
Še najbolj se razvname Bieber.
Ste pripravljeni na svoj prvi večer flamenka?
- Ja. Komaj čakam. - Ja?
Če se vam zahoče, lahko rečete: "Olé! Vamos!"
- Upam, da ne bom vpil le jaz. - Tudi oni bodo.
To ne bi bilo dobro. Če bi "olé" govoril le eden.
Ob prvem udarcu sem kar poskočil.
Prestrašil sem se.
Vamos! Nisem vedel, da je tako strastno.
Ustvarijo vzdušje,
ki iz občinstva izvablja strast in navdušenje.
To zahteva nadarjenost.
Olé!
Samo domnevam. Lahko, da so slabi.
Da nimajo pojma, jaz pa tega ne vem. Nisem še gledal flamenka.
Bravo.
Ko smo že pri stvareh, ki jih še nisem videl...
Jutro pomembne tekme. Betis proti Sevilli.
Navijam za Héctorja, za Betis. Zelen sem od glave do pet.
Lani je šlo na nogometne tekme več kot 200 milijonov Evropejcev.
To je ena velikih ljubezni stare celine.
Navijači se zbirajo in v zraku se čuti napeto vznemirjenje.
Vsaj upam, da gre za to.
Mesto je ponorelo.
Vidim policiste na konjih. Na nekaj se pripravljajo.
Na Betisov stadion me je povabila...
Vamos!
...športna komentatorka Semra.
- Zdravo. Hola! - Semra!
Hoče, da se prepustim intenzivnosti mestnega derbija.
- Po špansko sem vas pozdravila. - To je dobro.
Vesela sem, da boste to doživeli.
To je v Sevilli najpomembnejši dan v letu.
- Pravi dan ste izbrali. - Tukaj sem.
Kaj se dogaja?
Privrženci Betisa so prišli po vstopnice.
Policisti jih bodo pospremili čez mesto do 2 km oddaljenega stadiona.
Pripravite se. Prihajajo.
Prihajajo. Nazaj.
Kako se vam zdi? Super je, ne?
To je noro.
Množica, ki je vsa iz sebe zaradi enega samega cilja.
Zmage nad Sevillo.
Novo vznemirjenje.
Tečejo, da bi za hip zagledali igralce,
ki jih avtobus pelje na stadion.
Zelo čustveno je bilo.
Do vstopnice za derbi ni lahko priti.
Niti tako dolgoletnemu navijaču Betisa, kot sem jaz.
Zato si bom tekmo ogledal v navijaškem baru oziroma peñi.
To!
Odprli so ga leta 1927,
zato je kot nalašč za debi za mojo majico.
Dajmo!
Dobro, začenja se.
Zgodovinsko rivalstvo je staro 117 let.
To je tekma, ki jo hočeta Betis in moj novi prijatelj Héctor...
...na vsak način dobiti.
- Tam je Héctor! - Vaš prijatelj.
Héctor! Ja!
To je on!
To!
Bellerín!
Mislil sem, da ne more biti bolje...
Tam je!
Ste videli, kaj je naredil?
Iztegnil je prst. To sem mu pokazal jaz.
Ko je zabil gol, je uporabil mojo kretnjo.
Veste?
Zlat je.
- Zadetek so razveljavili. - Kaj?
Vseeno nazdraviva.
Héctor je bil v prepovedanem položaju.
Ampak to je šele začetek razburljivosti.
Moja kanadska zadržanost je izpuhtela, kot bi mignil.
Olé!
To!
Daj!
Ko so dosegli gol, sem poskočil in vpil.
Petke sem udarjal s popolnimi neznanci,
kot bi jih na tekmi Blue Jays.
Mogoče sem se v tistem trenutku prepustil čustvom tekme.
Toda iz bridkih izkušenj vem, da je šport lahko okruten.
Ne!
To se je spet potrdilo.
Neodločen izid.
Betis! Betis!
Nogomet je veliko boljši, kot sem mislil.
Dobra tekma. Morali bi zmagati.
Postal bom Betisov navijač.
Doma se bom tega večera rad spominjal.
To je to moj zadnji večer v Sevilli.
Odpotoval bom še južneje.
To mesto je ognjevito.
Flamenko spremljajo z enako strastjo kot nogomet.
Temu se posvečajo s srcem in dušo.
To je rdeča nit.
Preden se bom odpravil na obalo na najjužnejši konec celinske Evrope,
se bom ustavil še nekje.
In za človeka, ki je, kot se morda spomnite, zelo nerad potoval,
je takšno navdušenje nekaj novega.
Iščem peron št. 12.
Čeprav se še vedno precej zlahka izgubim.
Vlake imam rad. Premalo potujem z njimi.
Zdaj so seveda drugačni kot včasih.
To je zame velika sprememba,
vendar zdaj v potovanju uživam prav toliko kot v prihodu na cilj.
Le nekaj ur stran, v hribovju Málaga,
je andaluzijska znamenitost, ki je ne smete zamuditi.
A na poti do nje bom moral ugotoviti, kako pustolovski sem v resnici postal.
Kraljeva stezica. Razgled je menda veličasten.
Vreden dolge vožnje z vlakom. To je lep način potovanja.
El Caminito del Rey, kot mu pravijo tu,
je izjemno priljubljena turistična zanimivost Španije.
Vsako leto pride svoj pogum sem preizkusit več kot 300.000 obiskovalcev.
Zaradi enega najlepših razgledov v državi hodijo vzdolž 730 metrov globoke soteske.
Kljub čeladi se ne počutim najbolje. Bolje za vse, da bo razgled lep.
Si ne morem več premisliti?
Sprašujem, ker je steza dolga skoraj osem kilometrov,
široka pa slab meter.
Ojej. Dobro.
Med letvicami ne glej navzdol.
V redu.
Stezo so zgradili, da bi delavci lahko hodili
med dvema hidroelektrarnama.
O bog.
Preden so jo posodobili, je veljala za najnevarnejšo stezo na svetu.
Držim pesti, da so bili pri posodabljanju temeljiti.
Ob prvem škripanju se bom obrnil.
Razgled je gotovo veličasten
in upam, da ga bom nekoč doživel.
Samo čez rob ne smem gledati.
Ampak tudi pogled predse ni ravno mačji kašelj.
Ojej.
Sem že skoraj pri razgledišču.
Ampak do tja vodi mrežast most.
Strah me je tega, kar je pod njim. Veste?
Še predlani me za nič na svetu ne bi spravili sem.
Toda strah, povezan s prečkanjem visečega mostu,
sem premagal lani v Kostariki. Višine se ne bojim več.
Komu mečem pesek v oči?
O bog.
Ojej.
Resno, ko sem most zagledal,
sem hotel reči, da ne stopim nanj.
Tole je zame res preizkušnja.
Če bi imel prosto roko, bi se potrepljal po hrbtu.
Ampak se z obema oklepam ograje.
Razgledna ploščad menda ponuja enega najlepših razgledov v Andaluziji.
O bog.
Tam je.
Niso pa mi povedali, da je prozorna.
Vse je v redu.
Ja.
Kako je všeč vam?
Na stekleni pod ne stopim,
ampak razgled je res presunljiv.
Pa sem uresničil še en cilj. Prišel, videl, zmagal.
Poglejmo, kaj sledi.
Dobro. Pa dajmo. Poglejte, brez rok.
Lahko rečem, da prej ne bi niti pomislil,
da bom prečkal pečino. Kaj šele celino!
Še vedno sem previden, vendar nisem bil vedno tak.
V otroštvu sem užival v vožnji z vlakom.
Pri osmih letih sem odpotoval v New York.
Iz domačega Hamiltona. Bilo je razburljivo, nepozabno.
Ampak nekje na življenjski poti sem izgubil pustolovskega duha.
Evropa mi z nečim oživlja mladostniško samozavest.
Upam, da grem v pravo smer.
Začel sem na skrajnem severu celine
in se po zaviti poti odpravil do končnega postanka tega potovanja.
To je obalni kraj Tarifa, najjužnejša točka celinskega dela Evrope.
Zdi se mi, da sem povsem drugačen. In tega nisem opazil samo jaz.
Pri 76 letih sem doživel preporod.
Žena Deb iskreno misli, da je to nekaj najboljšega, kar se mi je zgodilo.
Razen nje.
Tudi Tarifo so ustanovili Rimljani. V prvem stoletju.
Nič čudnega. Mesto stoji na izjemni ločnici.
To je resnično osupljivo.
Tu piše.
Tisto je Sredozemsko morje.
To je Atlantski ocean.
Prišel sem zelo daleč in od afriške celine me ločuje
samo 13 kilometrov morja.
- Sedite. - Imenitno.
Tole bo super.
To si preprosto moram ogledati.
Lep dan je.
Dober za plovbo.
V grški mitologiji sta Herkulova stebra,
ki jima zdaj pravimo Gibraltar in gora Hacho v Maroku,
veljala za rob znanega sveta.
Tisto tam je Afrika.
Hudirjevo blizu je.
Ne morem čisto verjeti, da sem tu.
Evropa mi je za konec potovanja pripravila še eno presenečenje.
Tam so.
Pred nami.
Jata zvedavih mrkih pliskavk.
Tam. Tam.
Mejduš.
K barki je priplavala.
Slišite?
Živahno se pogovarjajo.
Po mojem me od nekod poznajo.
Kaj pa vem. Film Ameriška pita je bil v Evropi zelo priljubljen.
No, precej priljubljen. Mogoče so ga videle.
Neverjetno.
Ni kot v Ontariu. Zagotovo ne.
Pred tem potovanjem
sem v Evropi poznal samo velika mesta, kot so Pariz, London in Rim.
Ja.
Kot da so se prišle poslovit.
Prepričal sem se, da lahko zapustim uhojene poti
in prebudim spečega pustolovskega duha v sebi.
Poglejte.
Zato tokrat iz Evrope ne bom odnesel samo spominov.
Obogatila me je bolj, kot sem pričakoval.
Za kaj takega bi me prej težko prepričali.
Dobro je obiskati še kaj.
Dobro je, da si ne ogledaš samo enega kraja.
Nikoli nisi prestar za spoznavanje sveta,
v katerem živiš.
To sem ugotovil.
Kdo ve? Mogoče bom pa šel še na eno potovanje.
Prevedla Polona Mertelj