Att resa är att leva, sägs det.
Ja, kanske det. Om inte flygplatsen suger livet ur en först.
Vilket annat ställe kommer man två timmar för tidigt till...
...bara för att komma farligt nära att komma två timmar för sent?
Trots det gjorde fjolårets resor mig gott.
De vidgade mina vyer.
I viss mån.
Därför beger jag mig ut på ett måste för alla respektabla världsresenärer.
Dags för Europa.
Var är vi egentligen?
Jag ska ut på kontinenten.
Från nordligaste norr till sydligaste södern.
Jag lämnar turiststråken för att upptäcka hemliga smultronställen...
Har ni sett?
...och anamma min nya äventyrslystnad.
Titta! Inga händer!
Här är de ju! I, vad heter det, fören?
Jag ska träna mina smaklökar...
Jösses, vad smarrigt!
Druvorna är redo.
...och försöka leva som lokalbefolkningen.
Välkommen till byn.
Det här är vansinne.
Kom ihåg vem som räddade ditt liv!
Jag packar min oro djupt nere i resväskan...
Nu kommer de.
Man vet aldrig vad kroppen gör när man får panik.
Jag har inte gjort nåt liknande sen jag var liten.
...och jag tänker säga tre ord jag aldrig sagt tidigare.
Klar för start.
Det sägs att en resa på tusen mil börjar med ett litet steg.
Eller i mitt fall: ett litet steg och en stor knuff.
Hur som haver har det lett mig till mitt sista resmål...
Spanien.
Jag vet inte så mycket om Spanien.
Spanska inkvisitionen var ingen höjdare.
Men en spansk omelett är det.
Okej, så mina kunskaper om landet är inget att hänga i julgranen,
men jag är ändå glad över att äntligen vara framme i Sevilla.
Jag är inte den första modiga utforskaren som kommit den här vägen.
Jag går i Christofer Columbus fotspår.
Hans grav ligger i stadens katedral.
Jag, å andra sidan, känner mig mer levande än nånsin.
Det är min fanklubb.
De reser alltid med mig, men det är sällan man får se dem.
Tjena, gänget. Jag kommer sen.
Hej, mr Levy.
- Gracias. - Välkommen ombord.
Sedan min resas början i norra Sverige
har jag bockat av sex länder på vägen ner till Sevilla i Andalusien.
Jag ägnar några dagar här innan jag åker till Europas sydspets.
Jag gillar att vara i Europa, så jag ser inte fram emot slutet.
Jag älskar verkligen att vara här.
Sevilla är känt som Andalusiens pärla,
så jag antar att det gör Andalusien till ostronet.
Jag kan fortsätta, men jag skippar det.
Jaha, Jesús...
- Jag antar att du är från Sevilla? - Ja.
Okej. Jag har noterat din lilla flagga på instrumentpanelen.
- Den. - Ja.
Det är Betis flagga.
Här i Sevilla finns det två stora lag:
Sevilla FC och Betis.
Imorgon är det stadens Gran Derbi.
- Imorgon? - Ja, folk blir helt galna då.
- Helt? - Ja.
Okej.
Jag är i nöjesbranschen, så jag vet allt om galna fans.
Men denna besatthet av fotboll är nåt helt annat.
Tack, Jesús.
- Lycka till med matchen. - Tack.
Nu vill jag uppleva El Gran Derbi själv.
Och om den är grann, så är mitt hotell ännu grannare.
Hotel Alfonso XIII.
Jistanes.
Den som tar emot mig är huvudconciergen Antonio.
- Det här kallar jag spektakulär lobby. - Tack. Låt mig visa dig vägen.
Toppen. Då går vi.
Inflytandet från Marocko, bara 250 km bort,
är tydligt i hotellets arkitektur,
med valvbågar som tagna ur en scen i Casablanca.
Det är verkligen vackert.
Det beställdes av Spaniens sista monark innan landet utropades till republik 1931.
Så kungen byggde stället, men bodde han nånsin här?
Ja, många gånger. Och vi har förberett kungasviten för dig.
Jag är en vanlig medborgare i ett rum värdigt en kung.
Det är så man vinner mitt godkännande.
Mr Levy, låt mig visa dig kungasviten.
Kära nån.
Det duger.
Och här har vi Alfons XIII.
Ni hade ingen större målning?
Man vill nästan ta ner den, för hans blick är så dömande.
Den högmodiga attityden är ingen överraskning.
Alfons blev kung blott 16 år gammal.
Vaksamma ögon, va?
För vaksamma.
Men just nu är alla blickar på vem som tar tronen på sportplanen.
Gillar du fotboll? Imorgon spelas den bästa matchen.
Jag har redan hört talas om den.
Vilka hejar du på?
Sevilla, förstås.
Det är kul att vara här när det händer.
Det stora derbyt mellan Sevilla och Betis
är verkligen intensivt.
Jag talar inte precis flytande fotboll...
Buenos días.
...men då det verkar vara Europas gemensamma språk,
så ska jag träffa nån som kan översätta varför det är så stort i Sevilla.
Jag följer mitt lokala lag, och jag förstår supportrarnas passion.
Jag går inte och målar ansiktet. Jag är inte den typen av supporter.
Men i en finalmatch kan jag ställa mig upp och ge dem en...
Du vet, tummen upp.
Med 60 000 sittplatser är Benito Villamarín-stadion
hem för Real Betis Balompié.
Det är som bakom kulisserna på en teater.
Det är spännande att se sånt som publiken sällan får se.
Stadion byggdes för närmare hundra år sen
åt Betis traditionella arbetarklassupportrar.
Det här var nåt annat.
Om somliga här ser fotboll som en religion...
...så är det här deras katedral.
Jag kan se mig själv här.
Med ett par korta shorts.
Supportrar som jublar hejvilt.
Levy!
Eugene!
- Héctor! - Hur är läget, mannen?
Betis 28-åriga back Héctor Bellerín har spelat för storklubbar
som Arsenal och Barcelona, samt det spanska landslaget.
Jag hörde att du spelar.
Och nu får han en en-mot-en-situation med undertecknad.
- Hur mås det? Välkommen till Sevilla. - Det mås bra, tack.
Och visst är det fantastiskt
att jag är här precis i tid för den stora matchen.
Varför är den så intensiv?
Alla håller antingen på Betis eller Sevilla.
I vissa familjer stöttar de olika lag.
De hatar varann den dagen, men sen älskar de varann igen.
- Det är sporten. - Precis.
Har du spelat fotboll?
O, nej.
För nu när vi ändå är här kanske vi kan ha en straffläggning?
Det vore väl nåt?
Att sparka en boll, hur svårt är det egentligen?
- Jag går och hämtar en. - Okej.
Jag ska sparka boll med Héctor.
Om det här går bra, kanske han ber mig spela matchen.
Jag hörde att du har storlek 44.
Bollen är rund här borta.
Inte som i Staterna.
Jag vet inte varför ni kallar det fotboll, för det är fot och boll.
Där borta är det inte så, va?
Jag vet. De borde kalla det slängboll.
Ställ dig i mål, så tar jag på mig skorna.
Vilken present.
Jag börjar storgilla fotboll nu.
Ja.
Hur firar du om du gör mål?
Jaha, jo. Alltså...
- Har du några moves? - Nja... Nej.
Föreställ dig motspelarna. Du vill säga: "Titta vad jag gjorde."
Jag skulle vila handen på höften och göra så här.
Jag vet inte vad det ska betyda, men jag kanske snor den.
- Redo? - Ja.
- Jaha, så du tar av dig? - Ja, du vet...
Jag vill inte göra det för lätt för dig.
Gör du mål, vinner du. Missar du, förlorar du.
Ögonblicket du har väntat på hela livet.
- Du har till och med en målgest. - Okej.
- Nå? - Inte illa.
- Var det ditt första mål? - Ja.
- Hur kändes det? - Rätt så bra.
- Jag trodde inte den skulle nå nätet. - Jag har nåt till dig.
För att...
...du kan inte se en match...
Herregud.
- ...utan din egen Betis-tröja. - Herregud!
Det här var något annat. Kom här, gullefjun.
Tack.
- Nu är du en äkta Betis-supporter. - Man tackar.
Jag var ganska spektakulär. Ett litet stjärnskott.
Om du gör mål, så förväntar jag mig...
Tänk om han gör mål och mimar fram: "Tack, Eugene."
Det vore nåt.
Sevillas fotbollsrivalitet är uråldrig,
men det är inte det enda som delat staden under sin 2 000 år gamla historia.
Så när jag ändå är här vore det synd att inte utforska mer.
- José. - Eugene.
- Välkommen till Sevilla. - Tack.
Min lokala guide José har erbjudit att visa mig runt.
Det här är stans äldsta kvarter.
Med den största gotiska katedralen i världen.
Den är verkligen fin.
Men Sevilla har haft en stormig historia.
Det var en moské.
- Sen gjordes den om till en katedral. - Okej.
År 711 tog de nordafrikanska morerna över staden från romarna.
- Herregud. Titta. - Akta hästarna.
Morerna sparkades sedan ut av de kristna.
Jag sa ju att det var stormigt.
Du vet mycket om stället.
Ja, för att mina föräldrar växte upp i Sevilla.
Och jag i Montreal.
Det var som katten. Det finns inslag av Kanada här.
- Ja. - Vad gjorde du i Kanada?
Hår och smink i filmbranschen.
Man slipper inte undan nöjesbranschen. Den är överallt. Här är den!
Det är tydligt att José känner staden ända ner i grunden.
Det här är den kända bron som skiljer Sevilla från Triana.
Det är en stadsdel, men invånarna ser det som sin egen stad.
Det är som New York och Brooklyn.
Jag tror att Manhattanbor brukade se ner på Brooklynbor.
Och jag tror att det är samma visa här.
När vi sen går över bron ser vi en hel flotta av båtar.
Som spanska armadan, fast mindre och utan kanoner.
- Folk skriker. Där är de ju. - Regattan är igång.
Den här gången står det mellan Sevillas och Betis roddlag.
- Nu kommer de. Titta bara. - Så det här är en häftig rivalitet?
Ja, det är det.
Otroligt hur de längtar efter att ge sig på varann.
- Berätta om Triana. - Det var en arbetarstad.
Den är känd för sina tjurfäktare, flamencodansare, romer.
Så flamenco har sitt ursprung i arbetarklassen?
- Stämmer det? - Exakt. Med inslag av olika kulturer.
Jag har hört att det finns mer glöd på den här sidan.
Snobbar som inte jobbar bor på den sidan.
Men jag hänger hellre här.
Jag är inte känd för att visa känslor,
men då jag redan har fallit för fotboll,
så är jag redo att förföras av Sevillas andra stora passion.
Nu blir det flamenco.
Flamenco har sina rötter i romska folktraditioner.
Den är eldig, emotionell och explosiv.
Jag kanske borde varna José om att vi inte har sånt här i Kanada.
Det eldigaste vi har är Bieber.
Redo för din första flamencoföreställning?
Ja. Det här ska bli kul.
Om du känner för det, så kan du säga: "Olé! Vamos!"
- Bara jag inte är den enda. - De här gör det garanterat.
Det vore väl inget vidare?
Bara en som säger olé?
Första gången hon stampade hoppade jag till.
Det skrämde mig.
Jag visste inte att det var så intensivt.
De försätter folk i ett tillstånd som lockar fram
passionen och spänningen ur publiken.
Och det kräver talang.
Antar jag. Kanske de är urusla.
De kanske suger, men vad vet jag som aldrig sett det förr?
På tal om saker jag aldrig sett förr...
Det är morgonen till den stora matchen. Betis mot Sevilla.
Jag hejar på Héctor och Betis.
Jag blöder grönt.
Över 200 miljoner européer såg en fotbollsmatch förra säsongen,
vilket gör det till en av kontinentens favoritsysslor.
När supportrarna samlas går det att känna spänningen i luften.
Åtminstone hoppas jag att det är vad som luktar.
Hela stan får tokspel.
Vi har ridande poliser. De gör sig redo för nåt.
Jag har blivit inbjuden till Betis arena av fotbollskommentatorn Semra...
- Hej! - Semra!
...som vill visa mig hur intensivt El Gran Derbi kan bli.
- Det var ett spanskt hej. - Det går bra.
Det ska bli kul att se dig uppleva det. Det är årets största dag i Sevilla.
- Du har bra tajming. - Och så är jag här!
Vad händer här då?
Betis supportrar hämtar ut sina biljetter.
Sen går de med poliseskort till stadion två kilometer bort.
Gör dig redo, för här kommer de.
Nu kommer de. Backa.
Vad tycks? Härligt, va?
Det är vansinnigt.
Många människor som är överdrivet peppade för ett gemensamt mål.
Att vinna. Att slå Sevilla.
Plötsligt kommer en till våg av upprymdhet.
Alla supportrar springer för att få en skymt av spelarna
på bussen på väg till stadion.
Det där var intensivt.
Det är svårt att få biljetter till derbyt, till och med för gamla Betis-fans som jag.
Så vi tittar på matchen på en supporterbar, även kallad peña.
Den grundades 1927
och är det perfekta stället för min nya tröja.
Heja!
Nu börjar det.
Denna historiska rivalitet är 117 år gammal.
Så det är en match som Betis och min nya vän Héctor...
...bestämt vill vinna.
- Där är Héctor! - Där är han!
Det är din polare där.
Bellerín!
Och precis när jag trodde att det inte kunde bli bättre...
Där är den!
Såg du vad han gjorde?
Han gav dem pekfingret.
Han fick det av mig.
Att han faktiskt gjorde min gest efter målet...
Ni vet.
Gulle då.
- De dömde bort det. - Dömde de bort det?
Men skål ändå, va?
Héctors mål döms bort för offside.
Men det är bara början av uppståndelsen.
Plötsligt har min kanadensiska tillbakadragenhet lämnat mig helt.
Jag hoppade upp och skrek när det blev mål.
Jag gav high-fives till folk jag inte ens kände,
som på en Blue Jays-match.
I det ögonblicket är det möjligt att känslorna tog över.
Men jag vet av erfarenhet att sport kan vara obarmhärtigt.
Och där har vi beviset.
Det blev oavgjort.
Det var en mycket bättre match än väntat.
Bra match.
Borde ha vunnit.
Jag måste börja följa Betis som mitt fotbollslag.
Jag kommer se tillbaka på kvällen med glädje hemma.
Och det dröjer inte länge, för det här är min sista natt i Sevilla
innan jag reser längre söderut.
Det finns glöd i den här staden.
Det finns lika mycket passion för flamenco som för fotboll här.
Det handlar om att lägga ner själen i nåt.
Det är nog den gemensamma nämnaren.
Innan jag beger mig mot kusten och Europas sydspets
vill jag göra ett sista stopp på min resa.
Och för nån som en gång i tiden var, om ni minns,
en väldigt motvillig resenär, är denna entusiasm en helt ny känsla.
Jag letar efter perrong 12.
Fast jag går fortfarande vilse ganska enkelt.
Jag älskar att åka tåg. Jag reser inte nog med dem.
Fast de var bättre förr.
Det här är en helomvändning för mig,
men jag börjar gilla resandet lika mycket som att komma fram.
Bara några timmar bort i Málagabergen
ligger en av sevärdheterna man inte får missa här.
Men för att kunna uppskatta den, måste jag se hur äventyrlig jag blivit.
Kungens lilla stig. Den lär ha en fantastisk utsikt.
Helt värt en lång tågresa.
Vägen dit är fin.
El Caminito del Rey, som den kallas här,
är en av Spaniens populäraste turistattraktioner.
Över 300 000 besökare reser hit varje år för att prova sina nerver
längs med en 700 meter hög bergsravin,
för en av de bästa vyerna i landet.
Hjälmen bådar gott. Det här känns inget vidare just nu.
Hoppas det är bra utsikt.
Är det för sent att vända om?
Jag frågar bara för att leden är närmare åtta kilometer lång,
men bara en meter bred.
Jösses.
Titta bara inte ner mellan plankorna.
Leden byggdes för att ge arbetare en väg mellan två vattenkraftsanläggningar.
Herregud.
Innan uppdateringen kallades den för jordens farligaste vandringsled.
Vad än uppdateringen var, så hoppas jag den var rejäl.
Så fort som det knakar vänder jag om.
Jag är säker på att utsikten är otrolig,
och en dag kanske jag får se den.
Det viktiga är att inte titta över kanten.
Men det visar sig att det inte är så lätt att titta framåt heller.
Åh, du milde.
Jag är nästan framme vid utsiktsplatsen,
och den enda vägen dit går över den här genomskinliga bron.
Jag fruktar vad som finns där nere.
För två år sedan hade jag aldrig gått med på det här.
Efter att ha mött min rädsla på den där hängbron
i Costa Rica ifjol, är jag inte längre livrädd för höjder.
Om du tror det, önskar jag dig lycka till.
Herregud.
Wow. Åh, gud.
Ärligt talat, när jag först såg bron sa jag nästan nej med en gång.
Den har satt mig på prov.
Hade jag en hand ledig, skulle jag klappa mig själv på axeln.
Men jag håller i för glatta livet med båda.
Jag har hört att utsiktsplatsen har några av Andalusiens bästa vyer.
Herre min gud.
Där är den ju.
Men jag hörde ingenting om att den är helt genomskinlig.
Det är lugnt.
Vad tycker du?
Jag går inte ut på glaset, men jag har ändå stans bästa utsikt.
Bocka av den från listan.
Då var det avklarat.
Få se vad som kommer härnäst.
Okej. Då kör vi.
Titta! Inga händer!
Man kan lugnt säga att mitt gamla jag aldrig skulle överväga
att korsa en ravin, än mindre en kontinent.
Och även om jag fortfarande är försiktig av mig,
så har jag inte alltid varit sån.
Som liten älskade jag att åka tåg.
Jag var runt åtta när vi reste till New York.
Från min hemstad Hamilton. Det var spännande.
Det har alltid följt med mig.
Nånstans under min resa genom livet måste jag ha förlorat min äventyrslystnad.
Men Europa har nåt som verkar återställa självförtroendet från ungdomens dagar.
Hoppas bara det är rätt håll.
Sedan min resa påbörjades i fjärran norr
har jag sicksackat mig ner till mitt allra sista stopp:
kuststaden Tarifa, kontinentala Europas sydligaste punkt.
Jag känner mig som en ny människa. Och jag är inte den enda som märkt det.
Jag har fötts om på nytt vid 76 års ålder.
Min fru Deb menar att det här kan vara nåt av det bästa som hänt mig.
Utöver henne.
Det var även romarna som grundade Tarifa under det första århundradet.
Och inte undra på, för staden vilar på en speciell gräns.
Det här är fantastiskt.
Här står det ju.
Där är Medelhavet.
Här är Atlanten.
Efter allt resande är det enda som skiljer mig från Afrika
13 kilometer öppet vatten.
- Slå dig ner. - Fint. Det här ska bli kul.
Så jag kan inte motstå en närmare titt.
Det är bra väder för en dag till sjöss.
I grekisk mytologi var Herakles stoder,
som numera kallas Gibraltarklippan och Monte Hacho i Marocko,
sedda som den kända världens rand.
Där har vi Afrika. Precis där.
Ganska jäkla nära.
Ärligt talat har jag svårt att fatta att jag är här.
För att avrunda min resa bjuder Europa på en sista överraskning.
Där är de ju.
Rakt föröver.
En flock nyfikna grindvalar.
Där är de ju.
Kära hjärtanes.
Wow. Den tittade upp.
Hör ni det där?
Mycket snack runt båten.
De kanske känner igen mig från nåt.
Inte vet jag.
American Pie var faktiskt en hit i Europa.
Det var en omtyckt film. Jag menar... De kan ju ha sett den.
Helt otroligt.
Det här är inte som i Ontario, vill jag lova.
Innan jag började min resa
var det Europa jag kände storstäder som Paris, London och Rom.
De tittade fram för att ta farväl.
Men efter att ha utmanat mig själv att lämna turiststråken
och anamma min slumrande äventyrslystnad...
Titta!
...har min tid i Europa gett mig mer än bara minnen.
Den har berikat mig bortom alla förväntningar.
Jag hade nog inte varit här ute i vanliga fall.
Så det är skönt att komma ut en sväng.
Det är skönt att komma ut. Istället för att glo på samma gamla fläck.
Man är aldrig för gammal för att lära känna världen man lever i.
Jag är på god väg.
Så vem vet?
Kanske jag har ork kvar för en sista resa.
Undertexter: Borgir Ahlström