Кажуть, подорожі – це життя.
Можливо. Якщо цілий день в аеропорту не висмокче з тебе всі життєві соки.
Де ще вас попросять приїхати на дві години раніше,
щоб ви потім жахливо ризикували на дві години запізнитися?
Та все ж я думаю, що торішні подорожі були для мене корисні.
Схоже, вони розширили мій кругозір.
Трохи.
Тому тепер я вирушаю туди, де мусить побувати
кожен порядний мандрівник.
У подорож по Європі.
А де ми взагалі?
Обʼїду весь континент...
з крайньої півночі до крайнього півдня.
Я зійду з битого шляху і знайду справжні приховані перлини...
Ти знімаєш?
...і дам волю новонародженому потягу до пригод.
Глянь на мене. Без рук.
Ось вони. А що це, ніс?
Навчатиму свої смакові рецептори...
Нереальна смакота.
Виноград готовий.
...і спробую жити як місцевий.
Вітаю в моєму селі.
Здуріти можна.
Я врятував тобі життя. Запамʼятай мене.
Я пакую всі тривоги у валізу...
Ось вони.
Ми не знаємо, на що здатне тіло в стані невимовного жаху.
З дитинства нічого подібного не робив.
...і я от-от вимовлю три слова, яких ніколи не казав.
До зльоту готовий.
МАНДРУЄМО НЕОХОЧЕ З ЮДЖИНОМ ЛЕВІ
ЄВРОПА
Кажуть, тисячомильна подорож починається з першого кроку.
А в моєму випадку – першого кроку й легкого штурханця.
Хай там як, подорож привела мене сюди, в останній пункт призначення.
Іспанію.
ІСПАНІЯ
Я не дуже багато знаю про Іспанію. Буду чесний.
Іспанська інквізиція – то було щось нехороше.
А іспанський омлет – це хороше.
Отже.
Мій рівень знань про цю країну не дає підстав для радості.
Але мені добре на душі від того, що я все-таки дістався аж до Севільї.
Я не перший безстрашний мандрівник, який приїхав у це місто.
Я йду слідами Христофора Колумба.
Він похований тут, у соборі.
А я, на відміну від нього, почуваюся живішим, ніж будь-коли.
Прихопив свій фан-клуб.
Вони завжди мене супроводжують, хоч ви їх нечасто бачите.
Привіт.
Зараз підійду.
Добридень, містере Леві.
- Ґрасіас. - Просимо на борт.
Почавши цю подорож у північній Швеції,
я відвідав шість країн і просувався на південь до Севільї,
яка розташована в іспанській Андалусії.
Тут я побуду кілька днів, а потім попрямую на крайній південь
материкової Європи.
Люблю атмосферу Європи,
тому насправді не хочеться навіть, щоб ця подорож закінчувалася.
Бо мені тут дуже подобається. Дуже.
Севілью називають перлиною Андалусії,
тобто виходить, що Андалусія – устриця.
Я міг би продовжувати, але не буду.
Отже, Хесусе,
- я так розумію, ви з Севільї? - З Севільї, так.
Добре. Я помітив, що у вас на панелі – прапорець.
- Цей. - Так.
Це прапор «Бетісу».
Бо в Севільї у нас дві великі команди.
Футбольний клуб «Севілья» і футбольний клуб «Бетіс».
Завтра у нас Велике дербі, тут, у місті.
Завтра?
Так, люди злітають з котушок.
- З котушок? - Так.
Ясно.
Я працюю в шоубізнесі, тому добре знаю про шаленство фанів.
Але ця одержимість футболом,
який ще називають європейським, – це щось із чимось.
Дякую, Хесусе.
- І хай щастить на матчі. - Дякую.
Тому мені не терпиться побувати на El Gran Derbi самому.
І якщо дербі грандіозне, то місце мого проживання ще грандіозніше.
Готель «Альфонсо XIII».
Нічого собі.
Мене зустрічає головний консьєрж, Антоніо.
Вестибюль справляє незабутнє враження.
Дякую. Я буду вашим гідом.
- Чудесно. Ходімо. - Добре.
Вплив Марокко, до якого звідси якихось 240 кілометрів,
очевидний у готельній архітектурі,
з численними арками, як у фільмі «Касабланка».
Тут справді дуже гарно.
Готель побудували на замовлення останнього монарха Іспанії
перед тим, як країну оголосили республікою в 1931 році.
Король наказав побудувати, а сам він тут зупинявся?
Так, багато разів.
І ми підготували для вас королівський люкс.
Я простолюдин, який оселиться в номері, гідному короля.
Ось як здобувають знак якості Леві.
Містере Леві, дозвольте показати вам королівський люкс.
Боже.
Годиться.
А тут у нас Альфонсо XIII.
Більшої картини тут бути не могло.
Хочеться ту картину зняти зі стіни,
бо він наче дивиться згори вниз осудливо.
І така бундючність – не дивина.
Альфонсо став королем у 16 років.
Пильний погляд, так?
Дуже пильний.
Але нині всі погляди прикуті до тих, кого коронують на арені спорту.
Ви любите футбол?
Завтра у нас найкращий матч.
Я вже чув про цей матч.
За кого вболіваєте?
За «Севілью», звісно.
Я радий, що потрапив сюди на цю подію.
Велике дербі між «Севільєю» та «Бетісом»
дуже напружене.
Мова футболу мені не дуже знайома.
Буенос діас!
Але схоже, в Європі це спільна мова для всіх,
тому я домовився про зустріч
з людиною, яка допоможе перекласти, чому футбол такий важливий у Севільї.
Я слідкую за місцевою командою і розумію той ентузіазм,
з яким фанати сприймають свою команду.
Я не розмальовую собі обличчя.
Я не з тих фанатів.
Але на чемпіонатах
я встаю і показую їм...
великі пальці догори.
Стадіон «Беніто Вільямарін» на 60 тисяч місць –
домашня арена клубу «Реал Бетіс Баломпіє».
Це наче за лаштунками в театрі.
Цікаво побачити те, чого не показують натовпу вболівальників.
Стадіон побудували майже сто років тому,
для вболівальників «Бетісу», переважно робітничого класу.
Щось надзвичайне, так?
Якщо для когось футбол – це релігія...
тоді це – собор.
Чесно кажучи, я бачу себе тут у ролі гравця.
У шортах,
фанати шаленіють на трибунах.
Леві! Леві! Леві!
Юджине!
- Екторе! - Як ви, друже?
Двадцятивосьмирічний захисник «Бетісу» Ектор Бельєрін грав за величезні клуби,
такі як «Арсенал» і «Барселона», а також за національну команду Іспанії.
- Я чув, ви граєте. - Ого.
А тепер він хоче зіграти з вашим покірним слугою.
- Як справи? Вітаємо в Севільї. - Справи добре.
Дуже вам дякую.
А як вам те, що я...
я приїхав сюди точнісінько тоді, коли відбудеться великий матч.
Чому навколо цієї події така напруга?
Усі вболівають або за «Бетіс», або за «Севілью».
І навіть у родинах підтримують різні команди,
ненавидять одне одного в день матчу, а потім знову люблять.
- Це така гра. - Це гра.
Ви вже грали у футбол?
Ні.
Бо я думаю, раз ми вже тут,
може, забʼємо пенальті?
Це було б цікаво.
Це ж лише копняк по мʼячу. Навряд чи важко. Що скажете?
- Мʼяч у мене в сумці. Зараз принесу. - Добре.
Буде копняк по мʼячу з Ектором.
Залежно від того, як піде, може, він покличе мене в команду на матч.
Я чув, що у вас 44-й розмір.
- Ух ти. - Ага.
У нашому футболі мʼяч круглий.
Не такий, як у Штатах.
Не знаю, чому у вас це футбол,
бо тут хоч ногою бʼєш по мʼячу.
А у вас не так. Якось...
Я знаю. Наш футбол мали б називати «киньболом».
Ви ставайте на ворота. А я взуюся.
Який чудовий подарунок.
Отак я прийшов у великий футбол.
Так.
По-перше, як ви радієте, якщо забʼєте?
Так. Ну...
Маєте танцювальний рух?
Ну, ні.
Уявіть, що там суперники, а ви хочете сказати:
«Дивіться, який я молодець». Розумієте?
Я отак виставлю руку і зроблю щось таке.
Не знаю, що це означає, але зухвало. Може, собі візьму.
- Ви готові? - Так.
- Ви скидаєте? Добре. - Ну, розумієте,
не хочу вам полегшувати життя.
Якщо забʼєте – виграли, промажете – програли.
Ви ціле життя чекали на цю мить.
Навіть знаєте, як її відзначити.
Добре.
- Бачили? - Професійно.
- Це ваш перший гол? - Перший.
- І як відчуття? - Дуже непогано.
Я не думав, що й до сітки доб'ю.
Я маю вам дати одну річ.
Тому що...
вам не можна йти на матч...
Боже мій.
- Господи. - ...без футболки «Бетісу».
Краса.
СЕВІЛЬЯ ЮДЖИН ЛЕВІ
Це надзвичайно. Іди сюди, малий.
Дякую.
Тепер ви справжній фанат «Бетісу», друже.
Дякую.
Я забив ефектно. Така собі суперзірка.
А якщо ви забʼєте, то я сподіваюся...
Ану ж він забʼє і губами промовить: «Дякую, Юджине».
Це було б надзвичайно.
Футбольне суперництво в Севільї має давню історію,
але це не єдиний розкол, який бачило це місто за дві тисячі років існування.
Тож поки я тут, не проґавлю нагоди подосліджувати.
- Хосе. - Юджин.
- Ласкаво просимо в Севілью. - Дякую.
І місцевий екскурсовод Хосе запропонував показати мені памʼятки.
Ви стоїте в найстарішому кварталі Севільї.
І це найбільший готичний собор у світі.
Він справді дуже красивий.
Але виявляється, у Севільї бурхлива історія.
Раніше це була мечеть,
- а потім її перетворили на собор. - Ясно.
У 711 році до н. е. північноафриканські маври відібрали місто в римлян.
- Боже. Нічого собі. - Обережно, коні.
Потім маврів вигнали християни.
Бачите, як бурхливо?
Ви дуже багато знаєте про це місто.
Так, бо мої батьки народилися і виросли тут, у Севільї.
А я ріс у Монреалі.
Це неабищо. Маленький привіт від Канади.
- Так, це... - А що ви робили в Канаді?
Стиліст-візажист, я працював у кіноіндустрії.
Від шоубізнесу не втечеш.
Він скрізь. Буквально тут. Прямо тут.
Очевидно, що колишній візажист Хосе
знає це місто, і його знання фундаментальні.
Відомий Тріанський міст,
який відокремлює Севілью від Тріани.
Це район, але тамтешні жителі вважають його окремим містом.
Це як Нью-Йорк і Бруклін.
Думаю, свого часу мангеттенці зверхньо дивилися на бруклінців.
І здається, тут я відчуваю ті самі флюїди.
Переходячи міст, ми помічаємо флотилію човників.
Це як іспанська Армада, тільки дрібніша й без гармат.
Люди кричать. Он вони.
У нас тут регата.
Цього разу це команди з веслування, «Севілья» і «Бетіс».
Ось вони. Подивіться.
То це напружене суперництво.
Так і є.
Дивовижно. Вони наче от-от перегризуть одне одному горлянки.
- Розкажіть про Тріану. - Це було робітниче містечко.
Відоме своїми тореадорами, танцівниками фламенко, циганами.
То фламенко – це танець робітничого класу.
- Правильно? - Так. Саме так.
У ньому сплелися всі культури.
З почутого роблю висновок, що на тому березі більше драйву.
А чваньки – на цьому березі.
Але я все-таки зависну тут.
Слухайте, я не з тих, хто тримає серце на долоні,
але вже зацікавившись футболом,
я готовий до зваблення іншою пристрастю Севільї.
Станцюймо фламенко.
Фламенко сягає корінням народних традицій ромів.
Воно вогнисте, емоційне й вибухове.
Певно, треба попередити Хосе, що в Канаді такого немає.
Наш найбільший концентрат пристрасті – це Джастін Бібер.
Готові дивитися перше шоу фламенко?
- Так. Хвилююся. - Так?
А якщо захочеться, можете вигукнути: «Olé! Vamos!».
Хоч би не я один гукнув: «Olé!».
- Бо це якось... - Люди теж будуть.
Це буде недобре. Правда?
Коли одна людина.
Коли вона вперше тупнула по сцені, я підстрибнув на місці.
Злякався.
Вамос!
Я не знав, що це так напружено.
Ти опиняєшся у просторі, який видобуває
пристрасть і хвилювання з тебе як глядача.
І це талант.
Оле!
Це я так думаю. Може, вони жахливо танцюють, я ж не знаю.
Може, виступ у них поганий, я не розбираюся.
Я раніше такого не бачив.
Браво.
До речі, про те, чого я ніколи не бачив...
Ранок великого матчу.
«Бетіс» проти «Севільї».
Я вболіваю за Ектора. За «Бетіс».
Увесь зелений.
У минулому сезоні на футболі побували 200 мільйонів європейців,
тобто це справді одна з найбільших пристрастей континенту.
Коли збираються фанати,
у повітрі буквально витає запах нервового збудження.
Принаймні я надіюся, що це нервове збудження.
Це місто шаленіє.
Тут кінна поліція. Вони до чогось готуються.
Мене запросила на стадіон «Бетісу»...
Вамос!
...футбольна коментаторка Семра...
- Вітаю. Ола! - Семра!
...яка хоче занурити мене в напругу El Gran Derbi.
- Я привіталася по-іспанськи. - Це добре.
Я дуже хочу, щоб ви все це відчули.
Це буквально найважливіший день цілого року в Севільї.
- Ви вдало обрали день. - А я тут.
То що тут діється?
Фани «Бетісу» прийшли забрати свої квитки,
а потім у супроводі поліції
підуть на стадіон, до якого два кілометри.
Тримайтеся. Ось вони.
Ось вони. Ось вони. Назад.
Як вам? Чудово, правда?
Шаленство.
Так багато людей, яких надміру заводить спільна мета.
Виграти. Перемогти «Севілью».
Зненацька стається приплив збудження.
ВІЧНОЗЕЛЕНИЙ
Усі ці фанати біжать, щоб хоч одним оком побачити гравців
у автобусі, який їде на стадіон.
Оце так напруга.
Квитки на дербі тут важко дістати,
навіть такому давньому фанатові «Бетісу», як я.
Тому ми подивимося матч у місцевому барі, який називають «пенья».
Так!
Відкритий у 1927 році,
це ідеальний заклад, щоб вигуляти нову футболку.
Граємо!
Починається.
Цьому історичному суперництву – 117 років.
Отже, це матч, у якому «Бетіс» і мій новий друг Ектор...
настроєні перемогти.
- Це Ектор! - Це ваш друг.
Ектор! Так!
Це ваш приятель. Ваш приятель!
Ура!
Бельєрін!
І коли я вже думав, що краще бути не може...
Он що він робить!
Бачили, що зробив?
Показав пальцем.
Цей жест у нього від мене.
Те, що він показав мій жест, коли забив.
Бачите?
Котичок.
Не зарахували.
Не зарахували?
Та все одно будьмо.
Гол Ектора не зарахували – положення «Поза грою».
Але це тільки початок хвилювання.
Я й незчувся, як канадська стриманість повністю мене покинула.
Оле!
Так!
Давай!
Я підскочив і заволав, коли забили гол.
Я там давав «пʼять» незнайомим людям,
ніби на грі «Блу Джейз».
Може, тієї миті мене з головою накрила хвиля емоцій від гри.
Але з гіркого досвіду я знаю, що спорт може бути жорстоким.
Ні!
От вам і доказ.
Ну, це нічия.
«Бетіс»! «Бетіс»!
Гра набагато краща, ніж я сподівався.
Чудова гра, чудова гра.
Мали б виграти.
Я маю стати фанатом «Бетісу», це буде моя футбольна команда.
Я з теплотою згадуватиму цей вечір, коли повернуся додому.
А до цього вже недалеко, бо сьогодні – мій останній вечір у Севільї,
а потім я помандрую далі на південь.
Це місто – вогонь вогненний.
До фламенко тут ставляться з такою ж пристрастю, як і до футболу.
Люди вкладають у щось серце й душу.
Я думаю, в них це спільна риса.
Перш ніж я попрямую на узбережжя, до самого краєчку Європи,
треба заїхати в одне місце, останнє в цій подорожі.
А для людини, що колись, як ви памʼятаєте,
мандрувала вкрай неохоче,
такий палкий ентузіазм – це щось нове й незнане.
Я шукаю 12-ту платформу.
Хоч я й досі відносно легко можу заблукати,
я люблю поїзди.
Нечасто випадає на них їздити.
Тепер їх роблять не такими, як раніше.
Для мене це неабиякий поворот,
але я починаю насолоджуватися мандрами,
так само як пунктами призначення.
За кілька годин їзди, у горах Малаги,
розташоване красиве місце, яке неодмінно треба відвідати в Андалусії.
Але щоб насолодитися ним,
я маю зʼясувати, наскільки я полюбив пригоди.
Королівська стежина.
Там нібито відкривається приголомшливий краєвид.
Вартий довгої поїздки залізницею.
Чудовий спосіб туди потрапити.
Ель Камініто дель Рей, як його тут називають, –
одна з найпопулярніших в Іспанії туристичних принад.
Понад 300 тисяч гостей приїжджають сюди щороку полоскотати собі нерви,
пройтися вздовж ущелини заввишки приблизно 730 метрів,
щоб побачити один з найкращих краєвидів у країні.
Каска – це добре. А от мені зараз не дуже добре.
Краєвид мусить бути гарний.
А вернутися ще не пізно?
Питаю лише тому, що стежка довга, майже вісім кілометрів,
але її ширина – менше метра.
Нічого собі. Добре.
Тільки не дивися вниз між дощечками.
Іду.
Цю стежку проклали, щоб робітники могли ходити
з однієї гідроелектростанції на іншу.
Боже мій.
До модернізації
цей перехід називали найнебезпечнішим на планеті.
Хай у чому полягала модернізація, я молюся, щоб вона була якісна.
Почую тріск – розвертаюся.
Краєвид тут і справді видовищний.
Надіюся, найближчими днями я зможу на нього подивитися.
Головне – не дивитися через край.
Але як виявилося,
дивитися вперед теж нелегко.
Господи.
Я майже дійшов до оглядового майданчика,
а потрапити туди можна лише через цей прозорий міст.
А я страшенно боюся того, що внизу.
Розумієте?
Два роки тому мене туди під страхом смерті не загнали б.
Мужньо подолавши свій страх і перетнувши підвісний міст
торік у Коста-Риці, я більше не боюся висоти.
А якщо ви в це вірите, удачі вам.
Боже мій.
Господи.
Капець.
Ого. Ох, боже.
Чесно кажучи, коли я вперше побачив цей міст,
на язиці крутилося слово «ні».
Це було випробування.
Якби я мав вільну руку, то поплескав би себе по спині.
Але я зараз тримаюсь обома.
Мені казали, що на оглядових платформах найкращі краєвиди в Андалусії.
Боже ж ти мій.
Ось вона.
Та тільки не попередили, що платформа цілковито прозора.
Усе добре.
Так.
А тобі як?
На скляну підлогу я не стану,
але краєвид казковий, он він, перед очима.
Викреслюємо зі списку.
Був, бачив.
Подивимося, що чекає попереду.
Усе. Рушили назад.
Глянь на мене. Без рук.
Думаю, можна сказати, що колишній я і не подумав би
перетнути місток уздовж прямовисної скелі, не кажучи вже про континент.
У мене все ще залишається те, що називають обережністю,
але я не завжди такий був.
У дитинстві я їздив у поїздах і дуже їх любив.
Мені було десь вісім років. Памʼятаю, як їздив у Нью-Йорк.
З рідного міста Гамілтон, і це було так цікаво.
Я назавжди запамʼятав ту поїздку.
На якомусь відрізку життєвого шляху
я, певно, втратив цей потяг до пригод.
Але Європа якимось чином
неначе відновлює в мені юнацьку впевненість.
Надіюся, що їду в правильному напрямку.
Почавши на крайній півночі континенту,
я зигзагом спустився до фінального пункту своєї подорожі.
Прибережне містечко Таріфа, найпівденніша точка материкової Європи.
Відчуваю, що я змінився.
І не тільки я це помітив.
У 76 років моє життя неначе перезапустилося.
Моя дружина Деб щиро вважає, що це, може, найкраще з усього,
що зі мною сталося в житті.
Крім знайомства з нею.
Ті самі римляни
заснували Таріфу ще в першому столітті.
І не дивно.
Містечко розташоване на екстраординарному кордоні.
Власне, це дивовижно.
Тут написано.
Ось Середземне море.
А ось – Атлантичний океан.
Я так далеко дістався,
що від африканського континенту мене відділяє
лише 13 кілометрів води.
- Сідайте. - Чудово.
Це буде щось неймовірне.
Тому я не можу опиратися спокусі придивитися ближче.
Гарний день.
Вдалий для водної прогулянки.
У давньогрецькій міфології Геркулесові стовпи,
сучасні Гібралтарська скеля і гора Ачо в Марокко,
називали краєм знаного світу.
Там Африка, прямо по курсу.
До неї так близько.
Щиро кажучи, не віриться в те, що я зараз тут.
А на довершення подорожі Європа приготувала для мене останній сюрприз.
А он і вони.
Прямо попереду.
Зграя допитливих чорних дельфінів.
Он вони. Прямо. Отам.
Ох, які.
Клас. Піднявся.
Ви це чули?
Гомонять про щось біля катера.
Мабуть, упізнали мене з якогось фільму.
Не знаю.
«Американський пиріг» у Європі дуже добре пішов.
Це був досить популярний фільм. Тому вони могли його бачити.
Дивовижно.
На Онтаріо не схоже.
Повірте.
До початку цієї подорожі
я знав Європу за великими містами: Париж, Лондон, Рим.
Так.
Виринули наче для того, щоб попрощатися.
Але кинувши собі виклик – зійти з битого шляху
і розбудити потяг до пригод, який у мені дрімав...
Дивіться.
...у Європі я здобув значно більше, ніж просто спогади.
Ця подорож збагатила мене понад усякі сподівання.
Якби не подорож, я б тут не опинився.
Приємно вибиратися кудись.
Вибиратися у світ, а не бачити щодня той самий пʼятачок.
Людина не буває застара, щоб знайомитися зі світом,
у якому живе, розумієте?
Я до цього прийшов.
Тому хто його знає?
Може, й наважуся – на ще одну подорож.
Переклад субтитрів: Олена Любенко