Jsem ztělesněná fráze: „Lepší pozdě než nikdy.“
Ještě před pár lety
jsem vedl stabilní, předvídatelný a příjemně monotónní život.
Ale to zcela změnila moje nedávná dobrodružství.
Tak co mě čeká teď?
Teď když mám tak trochu pověst cestovatele,
rozhodl jsem se splnit si seznam přání před tím…
SEZNAM PŘÁNÍ
…než dojde na přání poslední.
Provedl jsem řádný průzkum, zůstal jsem otevřený možnostem…
DOBRODRUŽSTVÍ
Kdo by přecházel Amazonii?
…a sestavil jsem si svůj vlastní seznam.
Koukněte se na to.
Vítejte v Londýně!
Je ze mě nefalšovaný turista.
Toto jsou některé z těch nejlepších…
a nejjedinečnějších cestovatelských zážitků, co můžete nasbírat.
Neberte to zle, ale v tomhle se jede strašně.
Položka splněna.
- Jsem v Irsku poprvé. - Já tu samozřejmě už byl.
- Jo, jednou. - Či dvakrát.
- Jednou. - Jednou.
Jestli je mám jednou zažít i já sám…
to je věc druhá.
Ale rád bych věřil, že jsem trochu kurážnější…
Je k nevíře, že tady vážně jsem.
…trochu odvážnější…
To byl zákrok!
Práce pod tlakem, to je moje.
…a tak by tohle mohla být moje zatím nejpamětihodnější cesta.
Máte na seznamu popíjení s princem?
- To je číslo jedna! - Vážně?
EUGENE LEVY, ZDRÁHAVÝ CESTOVATEL
SEZNAM PŘÁNÍ
Nic podobného jsem ještě nezažil.
Indii má na seznamu přání každý ostřílený cestovatel.
Mnozí z těch, kdo v Indii byli, říkají, že určitě na každý seznam přání patří.
Proto jsem i přesto, že rád trávím čas o samotě,
jejich radu poslechl a vypravil se do nejlidnatější země na planetě.
Kdybychom tu natáčeli film, někdo by teď řekl: „Tady je rušno až moc.
Musíme ubrat. Ať je to realističtější.“
Překonal jsem více než 11 000 kilometrů do největšího indického státu,
Rádžasthánu.
Někdy se mu také říká země králů
a proslul svými barevnými městy, starověkými pevnostmi a rušnými tržnicemi,
takže jej při první návštěvě prostě nesmíte minout.
Je k nevíře, že tady vážně jsem.
Moje cesta začíná v Džódhpuru, což je přes 500 let staré město.
- Zdravím! - Abíši!
Eugene, vítejte v Indii.
- Jak se máte? - Jak vy?
- Dobře. - Moc rád vás vidím.
Abíš je můj místní průvodce.
A je nejpovolanější k úkolu pomoct mi se tady zorientovat.
- Jak se vám šlo? - Slovo „dav“ má nový význam.
Ano.
Indie není země pohodlí, ale člověk jí přijde na chuť.
A domů se vrátíte s výrazně proměněným pohledem na svět.
Není to země pohodlí,
- ale přijdu jí na chuť. - Jo.
Napadlo mě, že to tak nějak asi bude.
Říkal jsem si, že bude dobré začít právě tady.
Skočíte do toho po hlavě a hned se naučíte plavat.
V posledních pěti staletích
se toto město rozrůstalo kolem těžko přehlédnutelné dominanty.
Toto je džódhpurská pevnost Méhrángarh.
Vybudovaná v roce 1459.
- Panebože, je obrovská! - Jo.
Stále patří královské rodině.
Tyčí se asi 100 metrů nad městem a její název znamená „sluneční pevnost“,
což je velmi přiléhavé vzhledem k tomu, že sousedí s pouští.
- Můžu vás provést po tržnici. - Jo.
Celá tržnice přímo pod pevností Méhrángarh
se nazývá Sardar.
- Jo. - Koupíte tu všechno.
- Chcete se podívat? - Pojďme.
Je tady přemíra vjemů od barev a koření po lidi a tváře.
Všude se musíte proplétat, je to tu vzrušující a hodně se naučíte.
Je to tu rozhodně barevnější než v Kanadě.
To jo, je.
Kdybyste měl jmenovat jednu věc, kterou je Džódhpur proslulý, co řeknete?
Řekl bych látky.
Jen se podívejte.
Tady vidíte všemožné látky typické pro Rádžasthán, tento stát.
TRŽNICE SARDAR
Barvy, které tu člověk vidí, jsou mnohem zářivější
než na jakékoli fotce, kterou jsem viděl.
Když na ně na ulici narazíte, úplně vás to omámí.
A barvy nejsou to jediné, co tu udeří na vaše smysly.
To je kmín.
To je… rýže.
- Kmínová rýže. - Jo, kmín.
- Mátový čaj. Přivoňte si. - Pomalu si přičichněte.
Copak?
Připomíná to VapoRub, což je…
To se maže na hrudník při nachlazení.
- Je dobrý na trávení, imunitu a uvolnění. - Jo. Jo.
Tady dole v ulicích toho na smysly útočí hodně.
Abych získal o městě lepší představu,
Abíš mě chce vzít na svou oblíbenou vyhlídku.
Svezeme se rikšou.
Uvolněte se.
- Uvolnit se? - Jo, to je klíčové.
V rikšách se snoubí newyorské taxi s tříkolkou.
Každý den jich v této zemi vyjíždí na cestu asi 200 milionů.
- Teď pár tipů. - Jo.
Neustále se držte.
- Pravou či levou nohu sem. - Jo.
A kdykoli se přejíždí přes výmol, zapřete se dlaní a zapojte střed těla.
A nadzvedněte se.
Dobře.
Kdo nám dělá řidiče?
- Bablú. Pane Bablú, namasté. - Bablú.
- Namasté. - Namasté.
- Tý jo! - To bylo těsně.
Málem tu ženu srazil.
Neberte to zle, Bablú,
jste výborný řidič, ale v tomhle se jede strašně.
V ulicích uvidíte i hodně zvířat.
Krávy se v této části země těší velké úctě.
Jako v Torontu.
- Chodci mají při přecházení přednost. - Jo.
Tady mají tuhle přednost zvířata.
- A kam jdou? - Potulují se ulicemi a pak jdou domů.
- Jo, podívejte. - Jdou…
Vracejí se domů.
V hinduismu, nejrozšířenějším indickém náboženství, jsou krávy posvátné.
A tato zvířata působí v husté dopravě mnohem klidněji než já.
- Tak jo, to byl nejhorší úsek. - Jo.
Začíná mi to jít.
- Jo. - Děkujeme vám.
Naposledy mi takhle zatřásl kostmi můj chiropraktik.
Jsme tu.
Ale úspěšně jsme dorazili do starého města.
Toto pestré bludiště klikatých uliček
je příčinou toho, že se Džódhpuru někdy říká modré město.
- To je ta pevnost, o které jsem mluvil. - Páni, jo.
Proč ta modrá barva?
Modrá výrazně snižuje teplotu. Přece jen jsme v poušti.
Modrá barva je taky typická pro kněžskou komunitu bráhmanů,
kteří v této čtvrti dřív žili.
- A je tu nejlepší výhled ve městě. - No tedy.
To bych řekl. Tedy pokud nejste tam v paláci.
- Což… No nevím. - Dobře, teď jste mě dostal.
Já si můžu dovolit jen tohle.
Nejsem z královské rodiny.
- Už jste něco podobného viděl? - Takhle barevné město vidím poprvé.
A Džódhpur je mnohem větší, než jsem si původně myslel.
Modré město jsem nečekal.
Ale vidím a cítím důvody, proč si tuto barvu vybrali.
Letní teploty tady běžně přesahují 37 stupňů,
takže se teď vrátím do hotelu zchladit.
Jsem tady vlastně půl dne.
A ohromně si to užívám.
Strašně se těším na to, až odhalím, jaká je místní kultura,
jací jsou tu lidé a jak se tu žije.
A vypadá to, že dávní indičtí králové, mahárádžové,
si žili dost dobře.
No jen se podívejte na moje ubytování.
Jezerní palác Bal Samand.
Je to stavba z kamene usazená na břehu jedné z prvních indických vodních nádrží.
Palác dal vybudovat džódhpurský mahárádža v 17. století.
- Dobrý den. Díky. - Vítejte, pane.
Čeká vás tu tradiční uvítání. Jen pojďte.
Soudě podle uvítacího výboru
nejspíš čekali někoho trochu urozenějšího, než jsem já.
Díky.
- Díky. - Vítejte.
- Dobrý den. - Dobrý.
Toto je jezerní palác Bal Samand. Bývalo to letní sídlo královské rodiny.
A ta jej přeměnila na dnešní hotel.
- Je moc pěkný. - Ano.
Když jsem sem přijížděl, říkal jsem si, jestli to není přelud.
Jen pozor na opice. Máme jich tu celkem dost.
Neublíží vám, ale dejte si na ně pozor.
- Moc se nepřibližovat. - Ano.
- Dobře. - Užijte si pobyt.
- Děkuju vám. - Díky.
Poté, co byl palác proměněn z královské rezidence na luxusní hotel,
otevřely se jeho brány a zahrady hostům,
kteří pouštnímu horku touží uniknout stylově.
Musím říct, že si užívám ten prostor. Užívám si to ticho.
Připadám si teď trochu jako ve snu.
Schovejte mobily, máme tu opice.
Rozkošné. Ahoj, děcka!
Moje indické dobrodružství začalo velkolepě.
A ani plány na večer nejsou k zahození.
Abíš mě pozval na večírek se svými majetnými přáteli.
Tedy pokud se dostanu přes místní ochranku.
- Eugene! - Abíši.
Koho se chystáte vyzvat k tanci?
Vám to taky sekne. Moji přátelé.
- Jo. - Adžit…
Bratranci Udaj a Adžit patří k rádžasthánské šlechtě.
Tedy, je to tady úžasné. Čí je tohle dům?
- Jeho. - Jeho.
To nejspíš vysvětluje velkolepost večírku.
Jak dlouho tady žijete, Udaji?
Vyrůstal jsem tu.
Ale naše rodinná rezidence tady stojí už 600 let.
A když to číslo zmiňuju, řekl bych, že jsem 18. nebo 19. generace.
Čím se vaše rodina živila?
Naše rodina sloužila džódhpurskému mahárádžovi.
Náš pradědeček a jeho rodiče pro mahárádžu vybírali daně.
Šlechtická privilegia byla v 70. letech zrušena,
ale mnohé rodiny své tradice dál udržují.
V tomhle případě to znamená bujarou oslavu na počest velmi mladého čestného hosta.
- To je čestný host? - Tenhle.
- To je on. - To je čestný host?
Účelem večera je formálně přivítat v Džódhpuru malého Rudru Víra.
Je to jeho první návštěva zde, v domě jeho předků.
Proto je to velmi důležitý návrat domů.
- To je velká věc! Takže… - Velká.
Jo.
Naprosto ti rozumím. Naprosto.
To se podívejme. Je tě kus!
Máte vnoučata?
Ano, mám vnuka. Budou mu tři roky.
No tedy.
A není to tak dávno, co jsem ho choval.
- Jste talent. - Právě takhle.
Vadilo by vám, kdybych si ho odnesl domů?
Pan velikán.
Nejsem si jistý, že si Rudra bude večírek pamatovat,
ale trochu sobecky doufám, že si zapamatuje mě,
zatímco mu připíjíme na zdraví.
Vážně dobré.
V Indii si nežijí dobře jen šlechtické rody.
Indie je nejrychleji rostoucí světovou ekonomikou
a jen loni tu přibylo 30 000 nových milionářů.
A už po jediném dni
mám pocit, že začínám chápat, jak je místní život pestrý.
Povězte mi víc o Rádžasthánu. Má v nějakém směru zcela specifický… ráz?
Když rozložíte slovo Rádžasthán, znamená to „sídlo králů“.
Měl vlastní armádu, vlastní měnu a vlastní justiční systém.
Jak se Indií posouváte dál, kultura se stát od státu mění.
A pro představu, jak moc různorodá je,
kamkoli se hnete, narazíte na další dialekt.
Sto kilometrů jakýmkoli směrem se změní jídlo, lidé i jazyk.
Takže je to vlastně národ složený z celé řady národů.
Podle některých odhadů je tu různých dialektů až 20 000.
Našla by se nějaká věc, kterou má celá země společnou?
Na Indii je opravdu jedinečné ústavní zakotvení sekularismu Indie.
Nejrozšířenějším náboženstvím v zemi je hinduismus.
- Hinduismus? - Ano.
A přesto tu máme i velkou muslimskou populaci,
máme tu velkou populaci křesťanů, židy, prostě všechny.
- Ale dominantním náboženstvím je kriket. - Vážně?
Každý stát má vlastní tým.
A všichni fandí týmu svého státu.
Je to náboženství.
Kriket je pro mě velká neznámá,
ale to je příběh celé dosavadní výpravy.
To bylo úžasné.
A po večeru stráveném na nejzábavnějším večírku v okolí
jsem připravený prozkoumat zítra město důkladněji.
- No tedy. - Děkujeme.
Úžasně jsem se vyspal.
Slyšíte to?
Ptačí cvrlikání. To jediné jsem slyšel.
A bylo to pro moje uši pohlazení.
Pokud jde o luxus, indičtí mahárádžové se věru vyznali.
Ale dnes ráno vyměním zeleň rozlehlých palácových zahrad
za modř džódhpurského starého města.
- Abíši, jak se máte? - Dobře.
Takový klid jsem v tomhle městě ještě nezažil.
Na Indii je krásné,
že najdete klidné okamžiky i na extrémně hektických místech.
To zvoní pandit, něco jako kněz.
Pandit.
Zhruba 1,1 miliardy Indů jsou hinduisté.
To je Ganéša.
Ganéša je bůh, ke kterému se modlíte,
když vás čeká nějaký nový začátek nebo dobrodružství.
Proto jsou podobné místní svatyně roztroušené po celé zemi.
Lidé tak mají příležitost praktikovat svoji víru kdykoliv.
Jestli vám to nevadí, požádám ho o drobné požehnání.
Jasně, to by bylo milé.
Jo, máte se posadit. Ale musíte si zout boty, nevadí?
- Zout se a posadit? - Správně.
- To zvládnu. - Tak jo.
To je prasáda, požehnání, které si odnesete.
Jo, a ještě něco. Musíte rozbít ten kokos.
Jaký význam to rozbíjení kokosu má?
Voda z toho kokosu se požehná a pandit vás jí pokropí.
Dobře. Jo, takže…
Raz, dva, tři.
Požehnal vám, rozbil jste kokos, dostal jste prasádu.
Teď máte volnou cestu.
- Jak se v Indii děkuje? - Dhanjavád.
Dhanjavád, dhanjavád.
Správně?
- Jasně. - Co řekl?
Jedna chybička. Musíte s tím kokosem o zem udeřit.
Vy jste ho pustil a v podstatě s ním hodil.
- No co se dá dělat, že? - Jo.
Myslím, že nechat si požehnat, abych odstranil překážky v cestě…
To je myslím dobrý krok.
- Hele. - Co to je?
Je to forma kriketu zvaná gully cricket.
„Gully“ znamená pouliční.
V 18. století, kdy byla Indie součástí Britské říše
a významným zdrojem obchodu,
sem tuto hru přinesli britští námořníci.
- Tamten je nadhazovač. - Jo.
Ou! Hezky jste ho chytil!
- Bezva. - Dobře vy!
- No… - To byla rána.
Stojíme zrovna na tom správném místě.
To je sranda.
Indie získala nezávislost v roce 1947,
ale kriket se zde usadil natrvalo.
Poslední zápas sezóny sledovalo 169 milionů lidí.
Ten byl šestkový.
To je o 41 milionů víc diváků než u posledního Super Bowlu.
Tak se ukazuje.
- Tý jo! - To bude dalších šest.
Co to je? Jak se to ukazuje? Správně.
Jeden z největších týmů v tomhle státě se jmenuje Rajasthan Royals.
- Rajasthan Royals? - Ano.
Jako když děti u nás hrají hokej.
Při těchto místních hrách se rodí sny o kariéře sportovní superhvězdy.
- Sleduju vás… - Dobrej.
…a hrajete vážně moc dobře.
Chcete někdo hrát kriket profesionálně?
Já jo.
To je dobře. Jsou tu nějací budoucí herci?
- Ne. - Všichni chtějí být hráči kriketu.
Možná ne nutně hráči kriketu, ale hlavně nechtějí být herci.
Tak si zahrajeme. Do toho.
Točenej.
Zřejmě mi hodil točený míček
a ten nebylo tak snadné trefit.
Dobře. Běž.
Možná to není tak prosté, jak jsem si prve myslel.
- Aut! - Aut?
Uznávám, že mě porazil, protože je lepší.
Trochu jsem asi zčervenal,
ale slunce tentokrát vinit nemůžu.
Vracím se proto zpátky do hotelu trochu si vydechnout.
Předtím než vyrazím na další část svého indického dobrodružství.
- Zdravím. - Dobrej.
Austrálie?
Zéland.
- Novozélanďani. - Zéland? Taky jste tu poprvé?
Ne, už jsme tady posedmé.
- Posedmé? - Jo.
Můžu se zeptat, jestli jste při první návštěvě, úplně poprvé,
Indii propadli hned po příjezdu?
Já měla pocit, jako bych se vrátila domů.
- Nevíme, co bude za pět minut. - Žádný den neplánujeme.
- Nevíme, kde složíme hlavu. - A i tím je to fajn.
Proto jsme tu teď už posedmé.
Přesně do toho bodu se tady snažím dozrát.
No vážně, chci poznávat Indii stejným způsobem,
jakým by to dělal ostřílený cestovatel.
- A… - Trochu rozšířit komfortní zónu?
Rozšířit komfortní zónu, právě o to se pokouším.
Máte plány, nebo prostě improvizujete?
Plánuju jízdu vlakem.
- To jsme nezkusili. - Hezky!
- Vy jste nejeli? - Žádnou veřejnou dopravou.
Jak jste mohli?
- Jste statečnější než my. - Vlak v Indii nemůžete vynechat.
Trošku si zariskujete, jo?
- Chce to risk. - Jo.
Jsem známý hazardér.
Dnes ráno mě zaujala slova toho páru
o rozšiřování komfortní zóny a riskování.
To se snáz řekne, než udělá,
ale já se o to zatraceně snažím.
A upřímně, nenapadá mě lepší způsob, jak si komfortní zónu rozšířit…
Jsme tu.
…než vyrazit vlakem do Džajpuru,
hlavního města Rádžasthánu
a sídla jeho nejpopulárnějšího kriketového týmu, Rajasthan Royals.
POKLADNA
Hledám Express z Džódhpuru do Džajpuru,
který odjíždí ve čtyři hodiny.
Musím tedy najít nástupiště.
Jo, to mi nijak nepomáhá.
Džódhpurské nádraží bylo otevřeno v roce 1885
a denně tady odbaví téměř 50 000 cestujících.
Jo, tamhle, ve čtyři hodiny. Jasně, nástupiště pět. Tak jdeme.
Úžasné, co člověk dokáže, když opravdu chce.
Poprvé si vážně připadám jako cestovatel.
DŽÓDHPUR
Ve většině vlaků si můžete vybrat, zda chcete stát, sedět,
nebo si dát nohy nahoru na skládací lůžko.
S dovolením.
Abíš nám rezervoval místa.
Ale abych ho našel, musím spoléhat na svou neomylnou intuici.
Vagón 2AC.
Pořád ho nevidím.
S dovolením.
To nebude správně.
Umíte anglicky?
- Jo. - Vagón 2AC?
- Rovně. - Rovně.
Dobře.
Díky. Děkuju.
Zdravím!
- Abíši. - Rád vás vidím.
Dobře, že tu jste.
Teď když jsem Abíše vypátral,
těším se na to, jak si budu užívat výhled z pohodlí našeho lůžkového kupé.
DŽAJPUR – DŽÓDHPUR
Těším se.
Ve věku 78 let konečně dospívám.
Hurá do Džajpuru.
DŽÓDHPUR
Než Džajpuru dosáhneme, ujedeme téměř 320 kilometrů Rádžasthánem.
Teprve takhle tu zemi opravdu vidíte.
Ať jste bohatý, nebo chudý, všichni jezdí vlakem.
Je to kulisa pro vznik přátelství, pro romantické komedie
i rodinné neshody,
takže je to nedílná součást našeho dospívání.
Když uvážíte, že tato země má 1,4 miliardy obyvatel,
musí tu být hromada rozdílů.
Po získání nezávislosti a vytvoření hranic
jsme všichni vyrůstali s jednou takovou myšlenkou.
Neučí nás, že jsme jeden národ.
Vedou nás k jednotě a diverzitě.
To nás učí ve škole už odmalička.
Takže tu v jistých směrech máme velké kontrasty a rozpory,
obrovské rozdíly.
A nevím, jak to,
ale národní identita je přesto silná.
Cesty vlakem mám rád už od dětství.
A nejlepší mi na nich připadá to,
že můžete vstát a jít na průzkum.
Konečně!
Fanoušci Royals?
- Ano. - Ano.
Tak jako já.
- Prosím. - Jo.
Ukázalo se, že Rajasthan Royals dnes hrají.
A jejich oddaní fanoušci je budou sledovat prakticky odkudkoli.
Už jste na zápase Royals někdy byli?
Jo, jeden zápas jsme viděli.
Co bych měl vědět?
Halla Bol. To stačí.
- Jo… - Halla Bol?
Jo. Halla Bol je prostě pokřik.
- A je to motto… - Jasně.
- Motto týmu. - Halla Bol je pokřik?
Jo, týmový pokřik.
- Halla. Nahlas, jo. - Halla Bol. Jo, dobře. Tak jo.
Rád jsem vás poznal.
- Rádi jsme si popovídali. - Hezký pobyt.
- Hodně štěstí. - Díky.
Ve vlaku obvykle nebývají otevřené dveře.
Ale je to fajn, hezky to větrá.
Lidi, co mě znají, by řekli: „Nemůžu uvěřit, že tam jsi.“
Protože…
Upřímně, nikdy mě ani nenapadlo, že bych tuhle zemi jednou navštívil.
Dozrával jsem k tomu tři roky.
A zatím je to paráda. Moc si to užívám.
Po pěti hodinách a jednom Halla Bol jsme konečně dorazili do Džajpuru.
- Jsme tu. - Tak jsme tady.
- Jsme tu. - Kam teď?
Východ je asi tam.
A jakmile najdu místečko, kde dobiju baterky,
budu chtít tohle ikonické město vidět za denního světla.
Džajpur.
Přesto, že je téměř 300 let starý,
jde na indické poměry o relativně mladé město.
Dnes se řadí na seznam Světového dědictví UNESCO
a také je považováno za světové centrum klenotů.
- Zdravím. - Abíši.
- Vítejte. - Spal jsem jako nemluvně.
Těším se, až tohle místo poznám na vlastní kůži,
a Abíš mi ho slíbil představit sérií krátkých zastávek.
Tamto je socha Mahátmy Gándhího.
Už ji vidím.
Je známý jako Otec národa.
Také proslul svými kulatými brýlemi, jaké máte i vy.
- To jsou… - To jsou Gándhího brýle.
Gándhího brýle.
Rádžasthán má zajímavou tradici. Každému městu dominuje jiná barva.
Džódhpur byl modrý, Udajpur je bílý,
Džajsalmér je zlaté město a Džajpur růžové.
Když ho v roce 1876 navštívila britská královská rodina,
místní ji přivítali velice stylově.
Když sem přijel princ Albert,
celé město natřeli touto barvou,
protože je to barva pohostinnosti a uvítání.
Takže když dorazil, uviděl to a řekl: „No tedy, růžové město!“
A ta přezdívka mu zůstala.
To měli tehdy natěrači asi radost, co?
To jo.
V srdci města se nachází Havá Mahal, neboli palác větrů.
Je to pětipatrový architektonický skvost vybudovaný v roce 1799.
Je tu k vidění vážně spousta dechberoucích věcí.
Nejradši bych město poznával celý den,
ale čeká mě jedna důležitá schůzka.
Je to nádhera.
Abíš mi domluvil setkání s Rajasthan Royals.
Nejspíš abych zjistil pár tipů po té porážce od desetiletého kluka.
Eugene, být teď vámi, strašně bych se těšil.
Snad jsem vás dost proškolil. Co je tohle?
Šest.
Jo, výborně.
Nemůžu se dočkat.
Uvidíme se později, nebo…
Jo, jasně.
Tým sídlí na stadionu Saváího Mána Singha.
Tak ten tedy je.
ZDE SÍDLÍ ROYALS
Můj první kriketový stadion.
Se svými více než 15 miliony fanoušky na sociálních sítích
jsou Royals opravdu celebrity.
Halla Bol, příteli, Halla Bol.
Začátečník jako já si tedy nemohl na procvičení základů najít lepší místo.
- Jak se máte? - Dobře.
- Vítejte v domově Royals v Džajpuru. - Díky.
Yaggi je bývalý hráč a teď tady trénuje polaře.
Vím, že je vám 78, ale vypadáte na 50.
Vypadáte mladě.
- Vypadáte mladě. - Páni.
Můžeme tedy začít s rozcvičkou?
- Jasně. - Fajn.
To protáhne hamstringy a záda.
- Jo, už cítím šlachy i záda. - Tři, čtyři.
A teď to nejdůležitější.
- Jo. - Házení. Takže zůstaňte stát.
Držte to a hoďte.
Dva, tři.
A můžete hrát.
Teď můžete hrát polaře.
Ale já jsem levák.
Yaggi má zjevně ještě co dělat.
A konvoj autobusů, samozřejmě růžových,
znamená, že hráči právě dorazili na svůj trénink.
Eugene, chci vám představit jednoho z nejrychlejších nadhazovačů.
Jofru Archera.
Patří k nejrychlejším na světě.
Něco mi říká, že jsem se měl rozcvičit trošku víc.
- Těší mě. - Potěšení na mé straně.
- Zahrajeme si? - Jo.
Tak teď popojděte kus do hřiště.
Hraje pro vás roli, jestli je člověk levák?
Levákům nadhazuju raději.
Proti levákům mám lepší výsledky než proti pravákům.
Tak to pro mě tedy není moc dobré, co?
Jofra hraje i za Anglii.
A s tou vyhrál nejvýznamnější cenu, světový pohár 2019.
Nastiňte mi, co můžu čekat.
Tak to by šlo.
Musím vás nechat nabrat sebedůvěru, než se do toho položím.
V důležité hře dokáže nadhazovat rychlostí 145 kilometrů v hodině.
Ještě. To bylo těsně.
Ale teď svoji rychlost přizpůsobuje mně.
Ne, musíte použít pálku!
- Musíte se trefit. - Je těžká.
Jen klid.
- Dobrý odpal? - Jo, moc dobrý. Moc.
Už musím jít trénovat, Eugene, ale moc mě těšilo.
Ještě se stavím, než dnes odjedeme.
- Bezva. - Tak jo.
Jofra si jde pořádně zatrénovat
a já mám tak možnost promluvit si s trenérem, Ráhulem Dravidem.
To je v podstatě kriketový Babe Ruth.
Snad mě neviděl odpalovat.
Moc jsem se totiž nepředvedl.
Vlastně doufám, že moje odpaly neuvidí vůbec nikdo.
- Ráhule. - Eugene.
Jak se máte?
Ráhul se řadí mezi nejlepší pálkaře v dějinách.
A je to nefalšovaný národní hrdina.
Viděl jste mě hrát?
- Jo. Jste dost dobrý, ne? - Jo? S Jofrou?
Jak se vám jeho nadhozy odpalovaly?
No, takhle. Možná jste si nevšiml, ale jeden jsem odpálil.
To může říct jen hrstka lidí.
Nechtěl jsem tím říct, že má ještě co dělat, ale…
Když to odpálím já, tak mu trénink asi prodlužte.
Jo, snad jste tedy zakusil, co v této zemi považujeme za krásnou hru.
Jo, teď můžu prohlásit, že v rámci kriketu je tohle můj tým.
Rozhodně. Máme dalšího podpůrce a fanouška.
Kudy chodím, tam sbírám sportovní týmy.
Ve Španělsku mám Real Betis.
V Anglii samozřejmě Aston Villa.
A tady samozřejmě Royals.
Začínám fandit poměrně dost mezinárodně.
Teď když jste fanoušek Rajasthan Royals, dám vám speciální tričko.
Snad nás v něm budete hrdě sledovat.
To jo! Koukněte se na to.
Opravdu milá památka na moji návštěvu.
A když si to všechno prohlížím z tribun,
znovu mi to připomíná ten pouliční zápas s dětmi.
A jejich sen hrát jednou za tým, jako je tento.
Jak je, Eugene? Já jsem Kumár.
Kumáre.
Má za sebou kariéru kapitána srílanského národního týmu
a trenéra Royals.
Nyní je Kumár Sangakkara jejich ředitelem kriketu.
Čím podle vás právě kriket zaujal úplně všechny v této zemi?
Tento sport má kořeny v britském kolonialismu v Indii.
Povedlo se nám si ho přisvojit.
Tak aby Indie měla svou vlastní, jedinečnou formu kriketu.
A ta prostě lidi sjednocuje
napříč skupinami různého věku, vyznání a etnické i politické příslušnosti
už od osamostatnění.
Občas slouží mnohem vyššímu účelu, než jen tomu, co vidíte tady.
To je ohromné. Nevím, jestli se dá i o jiném sportu říct,
že takhle moc sjednocuje.
Uvidíte, že kamkoli se v Indii hnete, kriket patří k její duši.
Před cestou sem jsem netušil, že je kriket až takto významný.
A není to první věc, která mě na mé cestě zaskočila nepřipraveného.
Vítám vás. Jak to šlo?
No, to víte.
Jistě rád uslyšíte, že jsem se skvěle bavil.
Odpálil jsem Jofrův nadhoz. Jednou i vlastním tělem.
Jste rád, že jste do Indie přijel?
Jsem rád, ano.
Řekl jste mi, že to není země pohodlí, ale člověk jí přijde na chuť.
Což… mi připadá naprosto výstižné.
- Je vám 78. - Jo.
Mně je 38. Máme mezi sebou generace. Vážil jste cestu až sem do Indie.
Smekám před vámi, jen nevím… No prostě je to inspirativní.
Došlo mi, že místní rychlé životní tempo
doplňují chvíle nečekaného klidu a duchovního usebrání.
A já se vrátím domů s tím, že mám v Abíšovi nového přítele.
Moc jsem si to s vámi užil.
Bylo to vážně… šestkové.
- Jo. - Jo.
- Šest! - Jo!
Přesně tak.
Teď už mi tedy na seznamu přání zbývá poslední dobrodružství
a tentokrát to bude mnohem blíž domovu.
Koukněte se na to. Vancouver, Kanada.
Teď jsme na mé domácí půdě.
- Další položka na seznamu… - Juchú!
Eugene Levy.
Michael Bublé.
Mám trému.
Jo, to mě bavilo.
- Takhle vám neublíží. Ne. - Ne?
Překlad titulků: Růžena Svobodová