Я – живе втілення сентенції «краще пізно, ніж ніколи».
Усього кілька років тому
моє життя було розмірене, передбачуване, заспокійливе й монотонне.
Але недавні пригоди змінили все.
Що на мене чекає далі?
Тепер я віддалено нагадую мандрівника,
тому вирішив виконати власний список бажань…
СПИСОК БАЖАНЬ
…поки не врізав дуба.
Я багато читав,
був неупереджений…
ПРИГОДИ НА АМАЗОНЦІ
Хто ходить у походи на Амазонку?
…і склав власний список.
Подивіться.
Вітаємо в Лондоні!
Я вперше почуваюся таким туристом.
Це найдивовижніші…
неповторні переживання від подорожей.
Не зрозумійте хибно, але поїздка жахлива.
«Пташка» у списку бажань.
- Я вперше в Ірландії. - Я вже тут був.
- Один раз. - Раз чи двічі.
- Раз. - Раз.
Чи мусять вони бути раз у моєму житті,
це інше питання.
Але хочеться думати, що я став трохи зухваліший…
Важко повірити, що я насправді тут.
…трохи хоробріший…
Який сейв!
Авжеж, я добре працюю під тиском.
…тому ця подорож може стати для мене найнезабутнішою.
Напитися з принцом Вільямом – теж у вашому списку?
- Це окремий список. - Окремий?
МАНДРУЄМО НЕОХОЧЕ З ЮДЖИНОМ ЛЕВІ
СПИСОК БАЖАНЬ
Щось подібне я бачу вперше.
Індія завжди була в списку бажань
будь-якого досвідченого мандрівника.
Я знаю багатьох людей, які їздили в Індію й кажуть:
ти мусиш… записати її собі в список бажань.
Саме тому, хоч я й більше люблю подорожувати соло,
я послухався цих людей і приїхав у найбільш густонаселену країну планети.
Якби це був знімальний майданчик, хтось би сказав:
«Знаєте, забагато метушні.
Треба зменшити. Щоб було реалістичніше».
ТОРОНТО
Я подолав 11 000 кілометрів до найбільшого штату Індії,
Раджастану.
Знаний також як Край монархів,
він славиться різнобарвними містами, древніми фортецями й кипучими ринками,
а отже, його мусять відвідати такі новачки, як я.
Аж не віриться, що я тут.
Моя подорож почнеться у Джодхпурі. Цьому місту понад 500 років.
- Привіт! - Абіш.
Юджине. Вітаємо в Індії.
- Добрий день. - Як ви?
- У мене все добре. - Дуже радий вас бачити.
Абіш – мій місцевий гід.
Той, хто потрібен, щоб розібратися в новому середовищі.
- Як прогулялися? - Слово «натовп» заграло новими барвами.
Так.
Індія не комфортна, але з часом ви до неї звикнете.
І коли повернетеся додому, ваше бачення світу зміниться.
Вона не комфортна,
- але до неї звикаєш. - Так.
Я так і знав, що мусить статися щось подібне.
Я вирішив, що це буде хороший початок:
кинути вас на глибину, щоб ви повчилися плавати.
За минулі пʼятсот років
це місто розросталося довкола орієнтира, який важко не помітити.
Це джодхпурський форт Мехранґар.
Зведений у 1459 році.
- Боже мій. Який могутній! - Так.
Це власність королівської родини.
Стоїть на висоті 120 метрів понад містом, а його назва означає «Форт сонця».
Цілком доречно, бо зовсім поряд – пустеля.
- Хочете, покажу вам ринок? - Так.
Ринок під самим фортом Мехранґарх
називається Сардар.
- Добре. - Тут є все, що забажаєте.
- Хочете подивитися? - Погляньмо.
Тут буде сенсорне перевантаження від кольорів, прянощів, людей, облич.
На кожному кроці – переговори, збудження. Багато можна навчитися.
Тут однозначно все колоритніше, ніж у Канаді.
Справді. Так.
Можете назвати щось одне, чим особливо славиться Джохпур?
Я б сказав: текстиль.
Погляньте сюди.
Тут є всі типи тканин,
специфічні для Раджастану, нашого штату.
РИНОК САРДАР
Тутешні кольори набагато насиченіші,
ніж на зображеннях, які я бачив.
Коли натрапляєш на них на вулиці, то наче вибух стається.
І не лише кольори тут приголомшують.
Це кмин.
Це… рис.
- Рис із кмином. - Так, кмин.
Мʼятний чай. Нюхайте поволі.
Повільно вдихайте запах.
Що таке?
Це як мазь від кашлю.
Ми розтираємо нею груди, коли хворіємо.
- Сприяє травленню… - Так.
- …для імунітету, розслаблення тіла. - Так.
Тут, унизу, на вулиці, багато інформації.
Щоб по-справжньому відчути це місто,
Абіш хоче повести мене у свій улюблений спостережний пункт.
Візьмемо авторикшу.
Розслабтеся.
- Розслабитися? - Так. Це головне.
Щось середнє між нью-йоркським таксі й триколісним велосипедом,
ці рикші здійснюють близько 200 мільйонів поїздок щодня по всій країні.
- Кілька порад. - Так.
Перша: беріться за поручень,
- права чи ліва нога на цьому. - Так.
А коли підкидає на нерівній поверхні,
опустіть руки й зіпріться всім корпусом.
Трохи вгору-вниз.
Добре.
Хто наш водій?
- Баблу. Баблу-джі, намасте. - Баблу.
- Намасте. - Намасте. Як ви?
- Ого! - Мало не збили.
Ледь не врізалися в жінку.
Баблу, не сприйміть як образу,
ви прекрасний водій, але ця поїздка жахлива.
На вулицях також можна побачити багато тварин.
У цих краях корів високо шанують.
Як у Торонто.
- Пішоходи мають право переходити перші. - Так.
Тут тварини мають право переходити перші.
А куди вони йдуть?
Блукають по вулицях, а тоді вертаються.
- Подивіться. - О, вони…
Повертаються до себе додому.
В індуїзмі, найбільшій релігії Індії, корова – священна тварина.
І попри зустрічний трафік,
вони якісь набагато спокійніші, ніж я.
- Так, це було найгірше. - Так.
Я вже потроху звикаю.
- Так. - Дякую, сер.
Востаннє моїми кістками так гримів мануальний терапевт.
Ми на місці.
Але до старого міста ми добралися.
Завдяки барвистому лабіринту звивистих вуличок
Джодхпур також називають блакитним містом.
- Ось форт, про який я розказував. - Ого, так.
А чому блакитний?
Блакитний допомагає охолоджувати. Все-таки це пустеля.
А ще блакитний був кольором громади священників-брахманів,
які жили в цій частині міста.
- Одне з найкращих місць… - Ого.
…у місті з таким краєвидом.
Ну я думаю. Ще з палацу можна таке побачити.
- А це… Я не знаю. - Добре, підловили.
Це все, що я можу собі дозволити.
Я не монарх, не можу вас туди провести.
Ви щось таке бачили?
Такого барвистого міста я ще в житті не бачив.
І Джодхпур значно більший, ніж я думав.
Я не чекав побачити блакитне місто.
Але я бачу й відчуваю, чому обрали саме цей колір.
Літня температура тут регулярно сягає 40 градусів за Цельсієм,
тому я їду в готель охолонути.
Я пробув тут пів дня.
І мені дуже подобається.
Я з великим нетерпінням чекаю занурення в культуру,
знайомства з людьми й тутешнім життям.
І схоже на те, що в давніх володарів Індії, магараджів,
життя було досить непогане.
Ви тільки подивіться на мій готель.
Палац на озері Баль Саманд.
Побудований над одним з перших в Індії рукотворних озер у твердій породі.
Сам палац побудував магараджа Джодхпура в XVII столітті.
- Вітаю. Дякую. - Ласкаво просимо, сер.
Ми підготували для вас традиційне вітання. Прошу.
Судячи з товариства вітальників,
чекали людину з королівської сімʼї, а не мене.
Дякую.
- Дякую. - Раді вас вітати.
- Вітаю, містере Юджин. - Вітаю.
Це озерний палац Баль Саманд.
Це був літній палац сімʼї володарів Джодхпура.
Його перетворили на готель.
- Тут дуже гарно. - Так.
Коли я сюди їхав, то подумав: може, це міраж.
Будьте обережні з мавпами. У нас їх багато.
Вони не шкідливі, але просто стережіться їх.
- Не наближатися. - Так.
- Добре. - Приємного перебування.
- Дякую. - І вам дякую.
Після перетворення з королівської резиденції на готель класу люкс
двері й сади палацу відкриті для гостей,
які бажають стильно врятуватися від пустельної спеки.
Мушу визнати: я тут насолоджуюся, ця тиша дуже приємна.
Трохи сюрреалістичне відчуття.
Не дзвоніть нам, у нас мавпи.
Ого, гарнюні. Привіт, дітлахи!
Моя подорож по Індії починається грандіозно.
А плани на вечір теж не дуже скромні.
Абіш запросив мене на вечірку з кількома заможними друзями.
Якщо зумію пробратися повз охорону.
- Юджине! - Абіш.
Ти нарядився на танці.
Ви теж імпозантний. Знайомтеся: мої друзі.
- Так. - Аджіт…
Кузени Удай і Аджіт належать до аристократії Раджастану.
Ого, як чудово. А чий це будинок?
- Його. - Його будинок.
Тепер зрозуміло, чому таке пишне святкування.
Удаю, а давно ви тут живете?
Я тут виріс.
Ось уже 600 років це резиденція моєї сімʼї.
Мабуть, я належу до 18-го чи 19-го покоління за ці 600 років.
Чим займалася ваша родина?
Родина присягла на вірність магараджі Джодхпура.
Наш прадід і його батьки були у магараджі збирачами податків.
Аристократичні привілеї скасували в 1970-ті,
але в багатьох сімʼях підтримують традиції.
У цьому випадку це означає неабиякий бенкет
на честь нового шановного гостя.
- Ось шановний гість. - Шановний?
- Так, це він. - Це шановний гість?
Сьогодні маленького Рудру Вїіра офіційно вітають у Джодхпурі.
Він уперше приїхав сюди, у дім своїх предків.
Ось чому для нас це таке свято.
- Велике! То він… - Велике.
Так.
Я розумію, я тебе розумію.
Який ти. Великий хлопчик!
А у вас є онуки?
Так, у мене один онук, якому скоро буде три.
Чудово.
Ще зовсім недавно я тримав його…
- Видно, що ви вмієте. - …от саме так.
Ніхто не проти, якщо я заберу його з собою?
Пан великий хлопчик.
Не знаю, чи запамʼятає РВ це свято,
але плекаю егоїстичну надію, що запамʼятає мене,
як ми пили за його здоровʼя.
Дуже приємне.
В Індії добре живуть не лише родини аристократів.
Економіка Індії зростає найшвидшими темпами у світі.
Лише торік зʼявилося понад 30 000 нових мільйонерів.
І, провівши тут один день,
я вже бачу, яке в цій країні розмаїте життя.
Розкажіть про Раджастан.
У нього є виразна особистість?
Якщо перекласти слово «Раджастан», то вийде «Край монархів».
У нього було власне військо, своя валюта, своя система правосуддя.
Коли подорожуєте Індією, культура змінюється від штату до штату.
Щоб ви розуміли, яка це різноманітність:
у різних краях різні діалекти.
Проїдь 100 км у якийсь бік –
вже інші страви, люди, мова.
Це як держава, в якій багато різних держав.
За деякими підрахунками, в Індії близько 20 000 діалектів.
А є щось таке, що обʼєднує всю країну?
Конституційно закріплена особливість Індії –
це світськість.
Релігія більшості в країні – індуїзм.
- Індуїсти? - Індуїсти.
Але також у нас дуже велика частка мусульман,
дуже багато християн, і євреї є – та всі є.
- Але крикет – це панівна релігія. - Справді?
У кожного штату – своя команда.
І весь штат уболіває за свою команду.
Це релігія.
Крикет для мене – незнайома територія,
але те саме можна сказати й про цю подорож.
Це було дивовижно.
І після вечора, проведеного на запальному святі,
я готовий завтра знов досліджувати місто.
- Ух ти. - Дякую.
Уночі я чудово виспався.
Чуєте?
Щебечуть птахи. Це все, що я чув.
І то була музика для моїх вух.
Що стосується розкошів, індійські магараджі на них зналися.
Але сьогодні вранці я проміняю зелень палацового саду
на блакить старого міста Джодхпура.
- Абіш. Як ти? - Я в порядку.
Такої тиші я ще в цьому місті не чув.
- Ця країна прекрасна… - Ого.
…бо можна знайти острівці спокою серед найбільшого хаосу.
Це пандит. Ніби священник.
Це пандит.
Близько 1,1 мільярда людей в Індії сповідують індуїзм.
Це Ґанеша.
Ґанеша – це бог, якому моляться,
коли починають щось нове чи вирушають у нову подорож.
І тому такі локальні святилища є по всій країні.
Вони дають людям можливість спонтанно живити свою духовність.
Якщо ви не проти, я попрошу в жерця благословення.
Авжеж, це було б чудово.
Тоді ви сідайте,
тільки роззуйтеся, якщо ви не проти.
- Роззутися й сісти? - Роззутися й сісти.
- Це я можу. - Отак.
Це прасада, благодать, яку ви забираєте.
Ще одне! Цей кокос треба розбити.
А яке значення в розбитого кокоса?
Рідиною, яка з нього витече, побризкають на вас і посвятять.
Зрозуміло. Добре. Отже, ви…
Раз, два, три…
Вас благословили, ви розбили кокос, маєте зʼїсти прасаду.
- Ого. - Жодних перепон на шляху.
- Як сказати «дякую» на гінді? - «Дханьявад».
«Дханьявад». «Дханьявад».
Нормально?
- Добре. - Що кажуть?
Помилка. Ви повинні його опустити аж униз.
А ви просто кинули, випустили з руки.
- Беру, що дають. - Так.
Отримати благодать, позбутися всіх перепон на шляху.
Я вважаю, що це добре.
- Дивіться. - А що це?
Це вид крикету, називається ґаллі.
«Ґаллі» – це провулок.
У XVIII столітті, коли Індія належала до Британської імперії
і вела активну торгівлю,
британські моряки ознайомили місцевих з цією грою.
- Той джентльмен – боулер. - Так.
Ого! Гарно зловив!
- Чудово. - Молодець.
- Тобто… - Це важко.
Цікаве у вас місце. Добре, що ми тут.
Це так смішно.
Індія здобула незалежність у 1947 році,
а крикет залишився.
Останній матч сезону переглянуло 169 мільйонів людей.
Це шість ранів.
На 41 мільйон більше, ніж минулий Супербоул.
Отак показують.
- Ого! - Ух ти, це шість.
Що? А який знак? Молодець.
Одна з найважливіших команд у цьому штаті називається «Монархи Раджастану».
- «Монархи Раджастану»? - Так.
У нас удома дітлахи грають у вуличний хокей,
а ці місцеві ігри – місце, де набувають сили
мрії стати суперзіркою.
- Дивлюся на вас… - Привіт.
…і бачу, що ви великі-великі молодці.
Хтось тут хоче стати професійним гравцем у крикет?
Я хочу стати.
Це добре. А хто хоче бути актором?
- Ні. - Ого, всі хочуть бути крикетистами.
Ага. Не обовʼязково крикетистами.
Я так розумію, ким завгодно, тільки не актором.
Пограймо. Відірвемося.
Крути.
Мʼяч явно був кручений,
і тому важко було відбити.
Добре. Біжи.
Це не така проста гра, як я думав.
- Аут. - Аут?
Що тут скажеш? Я програв кращому гравцеві.
Я трохи червонію,
та тільки цього разу не від сонця.
Тому вертаюся в готель, відпочивати.
Перед тим як вирушати далі в подорож по Індії.
- Вітаю. - Добрий день.
Австралія?
Ківі.
- Новозеландці. - Нова Зеландія?
Ви теж тут уперше?
Ні, ми тут були вже сім разів.
- Сім разів? - Так.
А можна спитати? Коли приїхали вперше, найперший раз,
вам тут одразу сподобалося?
У мене було таке враження, ніби я вернулася додому.
Ми не знаємо, що буде через пʼять хвилин.
Немає плану на щодень.
Ми не знаємо, де зупинимося.
І в цьому своя магія.
Ось чому ми приїхали всьоме.
Це те, чого я тут намагаюся досягти.
Подорожувати Індією так,
як це робить досвідчений мандрівник. І…
Трохи розширити зону комфорту?
Розширити зону комфорту… саме це я й намагаюся зробити.
А у вас багато планів чи ви імпровізуєте?
Я сяду на поїзд.
- Ми ще не їздили. - Добре!
Ще не їздили на поїзді?
І ніяким громадським транспортом.
А де ж ви були?
Ви сміливіший, ніж ми.
Не можна побувати в Індії і не сісти на поїзд.
То ви сьогодні ризикнете?
Я сьогодні ризикну.
Це моє друге імʼя. Ризиковий.
Сьогодні вранці те подружжя цікаво сказало:
розширюйте зону комфорту, ризикуйте…
Це легше сказати, ніж зробити,
але я докладаю максимум зусиль.
І, правду кажучи, я не можу придумати кращий спосіб розширити зону комфорту…
Приїхали.
…ніж сісти на поїзд до Джайпура.
Столиці цього штату
і бази однієї з найпопулярніших команд з крикету, «Монархів Раджастану».
КВИТКОВА КАСА
Я шукаю експрес із Джодхпура до Джайпура,
який вирушає о четвертій.
Треба знайти платформу.
Я там нічого не розумію.
Вокзал Джодхпура було відкрито у 1885 році,
щодня ним користується близько 50 000 людей.
Ось він, о четвертій. Зрозумів, пʼята платформа.
Їдемо.
Дивовижно, чого можна досягти, якщо поставиш перед собою мету.
Я вже практично почуваюся мандрівником.
ДЖОДХПУР
У більшості тутешніх поїздів є на вибір місця для сидіння, стояння
чи лежання з ногами на складаному ліжку.
Вибачте.
Абіш забронював нам місце.
Хоч для того, щоб його знайти, я мушу довіритися своїй надприродній інтуїції…
Вагон 2AC…
Я ще його не знайшов.
Даруйте.
Вибачте.
Тут щось не те.
Ви говорите англійською?
- Так. - Вагон 2AC?
- Ідіть прямо. - Прямо.
Добре.
Дякую. Дякую.
- Абіш. - Радий вас бачити.
Добре, що ти тут.
Відшукавши Абіша,
я з нетерпінням очікую насолоди від краєвиду з комфортом спального купе.
ДЖАЙПУР – ДЖОДХПУР
Я в передчутті.
У свої 78 років я росту.
Джайпуре, чекай нас.
ДЖОДХПУР
До Джайпура нам їхати приблизно 320 кілометрів на схід Раджастану.
Тут можна побачити справжню країну.
Багаті ви чи бідні – поїздом їздять усі.
Тут знаходять друзів, пишуть сценарії романтичних комедій,
розгортаються сімейні чвари.
Це невіддільна частина нашого виховання.
Коли думаєш про те, що населення цієї країни складає 1,4 мільярда людей,
існують такі великі відмінності.
Після здобуття незалежності й окреслення кордонів
виникла ідея, спільна для всіх.
Нас не вчать, що ми одна нація.
Єдність і різноманіття –
ось чого нас навчають у школі з самого дитинства.
Тут великі контрасти, великі суперечності,
величезні відмінності.
І я не знаю як,
але національна ідентичність і досі залишається міцною.
Я з дитинства любив подорожувати поїздом.
Серед іншого, в поїздах найкраще те,
що можна встати й погуляти по вагону.
Нарешті!
Фанати «Монархів»?
- Так. - Так.
Це… Я теж.
- Прошу. - О, так.
Виявляється, у «Монархів Раджастану» сьогодні матч.
А їхні віддані фанати дивитимуться гру де завгодно.
А ви були на матчі «Монархів»?
Так, ми дивились матч.
Що мені треба знати?
«Халла Бол». І все.
- Так, це… - «Халла Бол»?
Так. «Халла Бол» – це крик уболівальника.
- І це девіз… - Добре.
- «Монархів». - «Халла Бол» – це вболівання?
Так, «Монархів Раджастану».
- «Халла». Голосно кричіть. Так. - «Халла Бол». Добре. Ясно.
Радий був з вами познайомитися.
- Приємно поспілкувалися. - Гарної подорожі.
- Удачі вам. - Дякуємо.
У поїзді нечасто бувають відчинені двері,
але це приємно. Свіже повітря.
Усі мої знайомі сказали б: «Мені не віриться, що ти там».
Тому що…
я не думав, що коли-небудь доберуся до цієї країни.
Я до цього йшов три роки,
і поки що все супер, дуже цікава подорож.
Через пʼять годин і один «Халла Бол»
ми нарешті прибули в Джайпур.
- Приїхали. - Ми в Джайпурі.
- Добралися. - Куди тепер?
Вихід має бути там.
І коли я знайшов місце, де можна перезарядити батарейку,
вже не терпиться побачити це культове місто при світлі дня.
Джайпур.
Йому майже 300 років,
але за мірками Індії це відносно молоде місто.
Маючи статус обʼєкта Всесвітньої спадщини ЮНЕСКО,
він також вважається світовим осередком видобутку коштовного каміння.
- Привіт. - Абіш.
- Вітаю. - Спав як немовля.
Я прагну скласти власне враження від цього міста,
і Абіш погодився провести мені експрес-екскурсію.
Там стоїть статуя Махатми Ґанді.
Ось вона.
Відомий як батько нації.
А ще дуже популярні його круглі окуляри, зовсім як у вас.
Це…
Це окуляри Ґанді.
У Раджастані є цікава традиція: кожне місто має свій колір.
Джодхпур блакитний, Удайпур білий,
Джайсалмер – золоте місто, а Джайпур рожевий.
Коли британські монархи відвідали це місто в 1876 році,
місцеві влаштували ціле видовище.
Коли принц Альберт приїхав у Джайпур,
ціле місто пофарбували в цей колір,
бо це колір гостинності, привітності.
І коли він приїхав, то побачив колір і вигукнув: «Ого, рожеве місто!»
Так і закріпилася назва.
Уявляю, які малярі були щасливі. Правда ж?
Так.
У серці міста – палац Хава-Махал, або ж Палац вітрів.
Побудований у 1799 році, це пʼятиповерховий шедевр архітектури.
Тут багато дивовиж, на які варто подивитися.
Я б залюбки роздивлявся це місто цілий день,
але в мене важлива зустріч.
Яка краса.
Абіш домовився про зустріч з «Монархами Раджастану».
Мабуть, щоб дали мені кілька порад, бо я програв десятирічному.
Юджине, на вашому місці я б страшенно радів.
Я вас добре підготував. Що за знак?
Шість.
Ви абсолютно праві.
Це велика радість.
А з тобою ми побачимося потім чи…
Так, обовʼязково.
Стадіон Савай Мансінґх – база цієї команди.
Вражає, правда?
СТАДІОН САВАЙ МАНСІНҐХ ХАЛЛА БОЛ!
Мій перший крикетний стадіон.
Маючи понад 15 мільйонів підписників у соцмережах,
«Монархи» – дуже важлива команда.
Халла Бол, друже. Халла Бол.
Тож це ідеальне місце для новачка, який хоче засвоїти основи гри.
- Як ви? - Добре.
Вітаємо на базі «Монархів»…
- Дякую. - …у Джайпурі.
Яґґі – колишній гравець, тепер випробовує польових гравців.
Я знаю, вам 78, але з вигляду більше 50 не даси.
У вас молодий вигляд.
- Молодий. - Ого.
Почнемо з розминки?
- Так. - Добре.
Вправа для сухожиль і спини.
- Так, я відчуваю сухожилля… - Три…
- …і спину. - …чотири.
А тепер – найважливіше…
- Так. - Розмах. Стійте тут,
тримайте й кидайте.
Два, три.
- Думаю, ви готові. - Ого!
Ви готові вийти на поле.
Але я шульга.
Перед Яґґі явно постало непросте завдання.
А колона автобусів – рожевих, звісно, –
означає, що гравці приїхали на тренування.
Юджине, хочу вас познайомити. Це один з наших найшвидших боулерів,
Джофра Арчер.
Він один з найшвидших у світі.
Щось мені підказує, що слід було трохи краще розминатися.
- Дуже приємно. - Ого, дуже приємно.
- Хочете пограти в крикет? - Так.
Я вам трохи покидаю.
А це важливо, якщо хтось ліворукий?
Взагалі-то я більше люблю кидати шульгам.
У мене краща статистика проти ліворуких порівняно з праворукими.
Для мене це не дуже добре, правда?
Джофра грає ще й за Англію.
І з ними виграв найбільшу відзнаку в крикеті: Кубок світу-2019.
Натякніть, що мені чекати.
Ну, це нормально.
Я вам дозволю набратися впевненості, а тоді почну грати серйозно.
Коли це справді важливо, він кидає мʼяч зі швидкістю понад 145 км/год.
Ще один. Майже вийшло.
Але поки що він кидає з моєю швидкістю.
Ні, відбивайте битою!
- Треба бити. - Вона важка.
Ніякого тиску.
- Добре було? - Так, дуже добре. Дуже добре.
Юджине, мені треба на тренування, але приємно було познайомитися.
Перед тим, як піти з поля, я вас знайду.
- Чудово. - Добре.
Поки Джофра тренується по-дорослому,
у мене є нагода познайомитися з головним тренером, Рагулем Дравідом.
Фактично це крикетний аналог Бейба Рута.
Надіюся, він не бачив, як я відбивав.
Бо це було не дуже цікаво.
Власне, я надіюся, що ніхто цього не бачив.
- Рагул. - Юджине.
Як ви?
Рагула називають одним з найкращих бетсменів усіх часів.
Це повноцінний національний герой.
Ви бачили, як я грав?
- Так, добре бачив. - Ми з Джофрою.
Легко було його здолати?
Ну, ви знаєте,
не знаю, чи ви помітили, але я справді мав успіх…
Мало хто може таким похвастатися…
Я збирався сказати: не те щоб йому потрібно було більше тренуватись, але…
якщо я його здолав, то залишайте його після тренування.
Надіюся, ви трохи розібралися
в цій прекрасній грі нашої країни.
Так. Тепер я можу чесно сказати: що стосується крикету, це моя команда.
Безумовно. А в нас тепер є ще один прихильник, фанат.
На кожному кроці знаходжу собі спортивні команди.
В Іспанії знайшов «Реал Бетіс».
В Англії – «Астон Вілла».
А тут – «Монархів».
Я стаю вболівальником світового рівня.
Юджине, для вас як для фаната «Монархів Раджастану» – особлива футболка.
ЛЕВІ
Носіть з гордістю і дивіться наші матчі.
О, так! Ви подивіться.
Чудовий сувенір на памʼять про мій візит.
Спостерігаючи за грою з трибун,
я знову згадую дітлахів, з якими грав у вуличний крикет.
Та їхні мрії грати в такій команді.
Добрий вечір, Юджине. Я Кумар.
Кумар.
Колишній капітан національної збірної Шрі-Ланки
і тренер «Монархів»,
Кумар Санґакарра тепер – директор команди.
Як думаєте, чим крикет
захопив усіх жителів цієї країни?
Цей вид спорту – спадщина британського колоніалізму в Індії.
Ми взяли його і перетворили на щось своє.
Щоб в Індії був свій, індійський різновид крикету.
І він просто обʼєднав людей
різного віку, релігії, етнічної приналежності та політичних поглядів
відколи ми незалежні.
Часом він служить важливішій меті, а не просто тому, що ви тут бачите.
Це дивовижно. Не знаю, чи те саме стосується будь-якого спорту,
де ще він так обʼєднує людей.
Ви побачите, що в Індії крикет – це частка її душі.
Я не знав, що крикет такий важливий, поки не приїхав сюди.
І мушу зазначити, це не перший великий сюрприз за цю подорож.
Вітаю. Ну як?
Ну, ти знаєш,
ти зрадієш, почувши, що я чудово порозважався.
Я відбивав мʼячі Джофри, не лише битою, а й усім тілом.
Ви раді, що приїхали в Індію?
Я справді радий, що приїхав.
Недавно ти сказав,
що Індія некомфортна, але до неї звикаєш.
І я подумав, що це дуже влучно.
- Вам 78 років… - Так.
Мені 38. Між нами – кілька поколінь.
Ви так далеко їхали, аж в Індію…
Ви великий молодець, але я не знаю… Тобто це надихає.
Я усвідомив, що у стрімкому темпі тутешнього життя
прозирають несподівані моменти спокою і духовності.
І додому я повернуся, знайшовши нового друга – Абіша.
Цікаво було з тобою спілкуватися.
Це було насправді… шість.
- Так. - Так.
- Шість! - Так!
Так, сер.
У моєму списку бажань лишилася всього одна подорож.
І ця остання пригода станеться значно ближче до дому.
Ви подивіться. Ванкувер, Канада.
Ми приїхали до мене на заднє подвірʼя.
- Далі у списку бажань… - Ю-ху!
Юджин Леві.
Майкл Бубле.
Щось я хвилююся.
Класна була розвага.
- Він не вкусить. Ні. - Не вкусить?
Переклад субтитрів: Олена Любенко