Vi er ikke bekymret. Skipet kan ikke synke.
Hardt babord.
Herregud. Jeg sa: "Vi kommer alle til å dø."
Folk gråt, skipet krenget mer og mer.
Han visste at skipet var fortapt rett etter kollisjonen.
Vannet fortsetter å stige!
Han var sikker på at skipet ville nå land.
Si at det er strømbrudd.
Jeg så oss for meg i vannet.
Jeg så på Sandra og sa: "Ikke gjør dette, Sandra."
Overlevelsesinstinktet ba meg om å hoppe på livbåten.
Hør her, Schettino.
Du reddet deg i land, men jeg skal knuse deg.
Kom deg om bord, for faen!
Det var kanskje 10-20 cm luft over meg,-
-og jeg prøvde å bli i luftlommen.
Vi var i en sånn håpløs situasjon man vet at man ikke slipper unna.
32 mennesker døde.
32 dødsfall som skulle,-
-kunne og burde vært unngått.
Giglio-øya, 14. januar 2012, 01.46
-Hallo? -Ja?
De Falco fra Livorno. Snakker jeg med kapteinen?
Ja. God kveld, kommandør De Falco.
-Hva heter du? -Dette er kaptein Schettino.
Hør her, Schettino. Folk er fanget om bord.
Kjør båten under baugen på styrbord side.
Der er det en leider.
Du klatrer opp leideren og går om bord,-
-og så forteller du meg hvor mange det er.
Er det forstått? Jeg tar opp denne samtalen, kaptein Schettino.
Kommandør, akkurat nå...
...har skipet slagside.
Jeg forstår det. Folk kommer ned leideren i baugen.
Du skal gå opp samme leider!
Gå om bord i skipet og si fra om det er barn,-
-kvinner eller folk som trenger hjelp.
Gi meg det nøyaktige antallet av disse kategoriene. Forstått?
Hør her, Schettino. Du har kanskje reddet deg selv,-
-men dette blir skikkelig ille. Jeg akter å knuse deg.
Kom deg om bord, for helvete!
Jeg er Gregorio De Falco.
I 2016 var jeg havnedirektør i Livorno havnevesen.
Jeg koordinerte redningen av Costa Concordia-
-og holdt kontakt med skipsføreren og kapteinen.
Under den samtalen prøvde jeg alt-
-for å få den mannen til å fortsette i rollen sin.
-Kommandør, vær så snill -Nei, kom deg om bord nå.
Jeg er her for å koordinere redningen.
Hva koordinerer du derfra?
Gå om bord! Koordiner redningsaksjonen fra skipet.
-Nekter du? -Nei, jeg nekter ikke.
Kom deg om bord! Det er en ordre.
Jeg bestemmer nå. Gå om bord! Er det forstått?
-Greit, kommandør. Jeg går nå. -Gå, nå!
En kaptein kan ikke forlate skipet.
Derfor ba jeg ham, ganske strengt, om å gå om bord igjen.
Hadde han gått om bord igjen...
Hadde han dedikert seg til å redde passasjerer,-
-ville ting gått annerledes.
De Falcos ordre er nå berømt over hele verden,-
-men det var en umulig ordre,-
-som bare tjente sin hensikt overfor media.
Det imponerte folk og skapte-
-denne generelle oppbyggingen av fiendtlighet mot Schettino.
Jeg tror De Falco gjorde rett i å være så streng som han var.
Det var ingen annen måte.
Han var kanskje hard, men De Falco var faktisk kompetent.
Og han var nok den eneste-
-som gjorde Italia stolt den kvelden.
For Schettino stilte oss ikke i et godt lys.
Kaptein, korsfestet de deg litt for tidlig?
Den 13. januar døde jeg også litt.
De første timene etter havariet-
-og frem til slutten av rettssaken ble hodet mitt tilbudt som et offer-
-i en rettssak som skulle involvert et helt selskap,-
-men i stedet står jeg her som den eneste tiltalte.
Jeg tror Francesco Schettino var-
-offer for en nådeløs mediekampanje.
Husk at første fase av rettssaken, tilfeldig og ganske symbolsk,-
-ble holdt i en teatersal.
Mitt navn er Saverio Senese. Francesco Schettinos forsvarer-
-i ankesaken hans. Derfor fikk jeg ikke sjansen-
-til å representere ham i etterforskningen-
-eller den første fasen i rettssaken.
Jeg heter Francesco Verusio. Jeg var aktor i Grosseto i 2012.
Jeg og mine kolleger ved aktors kontor forberedte-
-rettssaken for å etablere ansvaret angående grunnstøtingen.
I de første avhørene av Schettino slo han meg som en som-
-ikke skjønte hva som hadde skjedd.
Han innså ikke-
-at han hadde overlatt 4200 passasjerer til seg selv.
Han tenkte bare på hvordan han kunne beskytte imaget-
-overfor folk og selskapet.
Concordia? For meg en drøm. Jeg hadde vært på noen cruise før,-
-men dette var det vakreste skipet jeg hadde vært på.
Man ser Costa Concordia, et gigantisk skip,-
-og man blir veldig imponert og tror det blir en flott uke.
Vi skulle besøke mange flotte byer med dette superskipet.
Jeg heter Mathias Hanke, og i 2012 var jeg passasjer-
-på Costa Concordia med kompisen min Marcel.
Jeg heter Marcel Zuhn, og for oss begge-
-var dette vårt andre cruise.
Takk for at dere valgte Costa Concordia-
-til ferien deres på sjøen. Vi ønsker dere en behagelig reise-
-og et herlig cruise. Velkommen om bord.
Enda en applaus for kaptein Francesco Schettino!
Fantastisk. Det var en verden, en by.
Det var som et teater, bygget i tre, nydelig dekorert.
Enorme lysekroner. Selv heisene var vakre.
Hvor enn man så!
-Hvor er du? -Jeg er her. I heisen.
Heisene? Hvor?
Sønnen min tok oss med den ettermiddagen.
Han sa: "Mamma, du har aldri vært noe sted. Skal du senke skipet?"
-Solen er så sterk! -Se på dette, kom hit!
På rommet vårt var sengen pent redd opp.
Badet var nydelig, og vi hadde en liten stue.
Jeg åpnet umiddelbart vinduet,-
-og jeg så havet og forelsket meg i dette skipet.
Kom og se!
Mitt navn er Daniela Prestano,-
-og jeg gikk om bord i Costa Concordia den 13. januar 2012-
-for å delta i en frisørkonkurranse.
Jeg heter Luigi Catalli,-
-og jeg gikk om bord i Costa Concordia for å følge min kone.
Servicen var perfekt. Alle showene der var perfekte.
De baransatte jobbet i det uendelige og var alltid vennlige.
Det var en totalt vellykket ferie.
Vi tilbrakte dagen i Roma,-
-og dro tilbake til skipet den kvelden.
Vi stelte oss og gikk så til middag.
Vi ville slappe av i baren i atriet-
-og snakke om uken som nettopp var over.
Og så begynte det.
-God kveld. -God kveld, kaptein.
Greit. Sjekk hvilken fart vi trenger-
-for å komme oss ut herfra og seile forbi Giglio.
De vil at jeg skal gå forbi Giglio som en honnør.
La oss sette kursen.
-Skal jeg skrive det på kartet? -Ja.
-Er 800 meter greit? -Greit.
Ja? Fra havnen. Havbunnen også.
Hvor lang tid tar det å komme seg dit hvis vi drar syv?
Et par timer. Omtrent halv ti.
Ok, greit.
-Ses senere. -Ja.
Honnøren var planlagt.
Vi skulle gjort det uken før, men slik ble det aldri.
Så den kvelden sa opplysningene i overleveringen-
-at kursen var justert litt-
-for å gjøre honnør til Giglio-øya.
Jeg heter Stefano Iannelli. Da Costa Concordia grunnstøtte,-
-sto jeg på broen som dekksoffiserlærling.
Det å gjøre honnør er en gammel tradisjon i sjøfarten.
Da passerer man utenfor kysten,-
-slik man også gjorde i oldtiden, for å gjøre honnør-
-til en by eller et monument.
Skipet skulle seile så nær som mulig, slik at alle kunne se det.
Det er for publisitet.
Vi gikk til middag kl. 18.30 og satt-
-og ventet på bordkameratene våre. De bodde i Berlin.
De var utflyttere fra et sted i de sovjetiske republikkene.
Vi lærte russisk på skolen, så vi sang russiske folkesanger sammen.
Så vi hadde det alltid gøy ved middagsbordet.
Skål!
Santé, na zdorovie, skål!
21:19 26 minutter til grunnstøting
-Ja? -Kaptein, det er Ciro.
-Ja? -Én mil.
Én mil. Det er greit.
Vi bør være ved Giglio kl. 21.44.
21.44, OK.
Jeg heter Sandro Cinquini.
Jeg har vært skipsoverlege for Costa Cruises i over 30 år,-
-og jeg var vitne til hele tragedien-
-den kvelden den 13. januar.
Jeg hadde hørt at de planla å seile forbi Giglio-øya.
Jeg var i lugaren min, og av ren nysgjerrighet-
-så jeg ut vinduet rundt ni-halvtitida-
-for å finne ut hva vi ville se av Giglio.
Men alt var mørkt,-
-så jeg begynte å lure på hvorfor vi seilte gjennom der.
Hei, Francesco. Jeg er vel ikke for sen? Jeg må fullføre skiftet.
Hei, Antonello. Vi venter. Den øya forsvinner jo ikke.
-Greit. -Det er en halvtime igjen.
-Antonello. Servitøren vår. -Hyggelig å møte deg.
Vel...
Schettino ville vise at han var dyktig.
Den kvelden hadde Tievoli, hovmesteren,-
-bedt ham gå forbi Giglio,-
-siden Tievolis mor bodde i Giglio,-
-og Tievoli ville hilse til henne.
Det var derfor Schettino gikk nærmere.
Og så var det Ms. Cermotan. Det var noe romantisk mellom de to.
Kanskje Schettino tok den avgjørelsen-
-for å imponere Cermotan.
-God kveld. -God kveld, kaptein.
Hva er den nåværende farten?
15,5.
Håndstyring.
Mottatt, håndstyring.
Rusli var utkikk. På det tidspunktet var det bare én.
Én person, som både var utkikk og rormann.
Hvis det ble nødvendig med håndstyring,-
-byttet sjømannen posisjon og skrudde av autopiloten,-
-slik at skipet ble styrt via roret,-
-og ordrer ble gitt direkte til rormannen.
-278, bekreftet. -278.
Hvor mye nå?
285.
Schettino hevdet at da han bestemte seg for håndstyring,-
-trodde han at de fortsatt var langt unna skjærene.
Tradisjonen med å gjøre honnør ved å seile forbi-
-var en ganske populær prosedyre,-
-og det var godkjent av selskapet.
-Har du ringt Palombo, Antonello? -Ikke ennå.
Kom igjen, ring ham.
Schettino gikk på broen og sa: "Håndstyring".
Det han burde ha gjort under en slik prosedyre, var-
-å holde utkikk på brovingen-
-og følge med på kartet. I stedet seilte han dit manuelt.
Og idet han gjorde dette,-
-ringte han Palombo, en tidligere kaptein han kjente,-
-som skulle være på Giglio.
Ja, selvfølgelig.
Nei, han er her. Jeg skal gi ham telefonen. Mario!
God kveld, kaptein Palombo. Vi passerer snart Giglio.
Å! Så du er ikke på Giglio. Du er i Grosseto.
Ifølge Palombo var Schettino en god kaptein, teknisk sett,-
-men han var noe arrogant-
-mot staben sin og besetningen.
Alle måtte gjøre som han sa.
Selv om vi går til 0,3 eller 0,4, så er det vann under, ikke sant?
Vi er på 290.
Ok, jeg forstår. Da går det bra.
Ja, vi skal lage litt oppstyr og hilse til alle.
Greit, vi snakkes senere.
Jeg tar støyten.
Mesteren tar støyten.
Da han tok over skipet, var han allerede ute av kurs.
Offiserene som var på broen-
-informerte ham ikke om at skipet var ute av kurs.
Uvitende om alt dette seilte han mot klippene.
Vi går til 16.
Han droppet kursen som var blitt satt av Canessa-
-og seilte et 300 meter langt skip i 16 knops fart-
-uten noen satt kurs. Håndstyrt, som en racerbåt.
Hva kan jeg si? Som en flåte. Det er galskap.
Gå langsomt til 310. Rolig.
Tre-en-null.
Hvor må vi gå gjennom? Foran havnen?
Vel, ja.
Kaptein Schettino var svært streng.
Når han kom på broen, ble vi stille.
Det var ikke akkurat pga. frykt,-
-men det var alltid litt anspent. Han var autoritær.
I ettertid, nå som jeg har seilt i åtte år,-
-ser jeg at den største feilen min var å ikke si fra.
Ikke si: "Kaptein, kanskje vi går for fort."
"Kaptein, vi bør vende utover nå." For farten var veldig høy.
Jeg visste alt som hadde skjedd,-
-så påtalemyndigheten ba meg om å samarbeide med etterforskningen.
Vi dro til Grosseto hver dag i tre måneder-
-og snakket med hovedvitnene, selskapet, alle sammen.
I følge paragraf 295 i sjøfartsloven vår er det kapteinen-
-som har det endelige ansvaret for å overvåke skipets kurs.
Men hvis kapteinen ikke er der,-
-eller ikke ser helt bra ut og er ute av stand til å føre skipet,-
-må andre ta kapteinens plass.
Det skjedde nylig, den 17. desember 2011.
Da skipet forlot Marseille,-
-og til tross for at vinden var 60 eller 65 knop,-
-ble beslutningen om å gå til havs bestridt av Ciro Ambrosio.
Skipets kaptein ble svært oppbrakt, fordi alt på broen blir tatt opp.
Så på grunn av situasjonen-
-endte Ambrosio opp med å få skylden.
Kapteinen har kommandoen. Han bestemmer og har befalet.
Disse offiserene, for det meste unge,-
-manglet både mot og tilstrekkelig erfaring til-
-å samarbeide med sine overordnede med kritisk tenkning.
Det var ikke lov.
21:40:50, 4 min. og 17 sekunder til kollisjon
325.
-315. -Tre-to-fem.
-Tre-to-fem.
21.43:45 1 minutt og 22 sekunder igjen
Jeg var rolig. Det var kompetente offiserer der-
-pluss en erfaren kaptein.
Så jeg kunne ikke forestille meg hva som skulle skje.
Tre-fem-null.
53 sekunder igjen
-Tre-fire-null. -Tre-fem-null!
350, ellers går vi på skjærene!
Så ser du personen som burde være rolig og trygg-
-begynne å virke bekymret.
De hever stemmen og har alle de tegnene-
-som gjør at man tenker: "Vent nå, ting går ikke helt som de skal."
-Styrbord 10! -Styrbord 10.
Styrbord 20!
-Styrbord 20. -Hardt styrbord!
Hardt styrbord.
Vi er blokkert til venstre.
Akterdekket er blokkert til venstre!
Det betyr at akterenden ikke har klar bane.
Samme hvilken vei den går, treffer den noe.
-Babord 10! -Babord 10.
Babord, ikke styrbord!
Kapteinen ga ordren om å "slå kontra", som vi sier,
Så du vrir roret motsatt vei fra der skipet skal-
-for å få akterstavnen vekk fra hinderet.
Men skipet hadde så stort moment at det svingte, men ikke nok.
Babord 20! Hardt babord!
21.45:07 Grunnstøting
Kaptein, vi må koble fra her!
Vi må stenge til venstre med akterstavnen.
Traff vi en stein?
-Steng de aktre vanntette dørene! -Steng de aktre vanntette dørene!
Herregud, hva har jeg gjort?
Klokka var omtrent halv ti, og vi satt i baren.
Og plutselig kom det et støt,-
-og alt på bordet begynte å skli av.
Det ble helt uvirkelig.
Det var som å kjøre bil og plutselig sette på bremsene.
Hvor skal vi?
Nei, det er bedre at dere setter dere!
Jeg hørte "brm brm brm"... Og så et dunk, og så et til.
Så spant hele skipet rundt.
Tallerkener falt ned. Han sa straks: "Vi må ut herfra."
Han skjønte at noe var galt.
Jeg hørte en skrapelyd.
Det hørtes ut som en kjøl som strandet i en sandbanke.
Jeg trodde skipet hadde kommet for nær Giglio,-
-og at det kom nær havbunnen.
Jeg hadde aldri forestilt meg at det var en stor flenge på kjølen.
Kom, mamma!
Det kom et støt.
Vi satt i sengen og så på TV, og det kom et støt.
Vi så på hverandre og tenkte: "Er vi allerede fremme?"
Det kunne ikke stemme. Vi skulle ikke være der før neste morgen.
Og umiddelbart ble gardinene skjeve, så man kunne se-
-at skipet var ubalansert fra starten av.
Jeg heter Sandra Birnstiel.
I 2012 var jeg passasjer på Costa Concordia.
Mitt navn er Bianca Ziggert,-
-og i 2012 var jeg på Concordia for andre gang.
Så ventet vi og tenkte på det vi ble fortalt i videoen:
At man må kle seg varmt, men at man må holde seg rolig.
Vi gikk langs den grønne brygga og så ut mot horisonten.
Vi så et digert skip.
Det seilte altfor nær øya.
Jeg heter Giorgio Fanciulli.
Kvelden den 13. januar 2012 var jeg og vennene mine de første-
-til å se Costa Concordia nærme seg øya-
-noen sekunder etter kollisjonen med Scole-klippene.
-Det skal vel vise honnør igjen. -Det burde vært lenger ute.
Vanligvis ser man lys og blitser fra kameraene.
Den kvelden var det ikke sånn.
Plutselig gikk alle lysene,-
-og vi mistet skipet av syne i det store mørket.
Det så ut som et spøkelsesskip.
Vennligst forhold dere rolige. Vi skal holde dere informert-
-når vi har mer å fortelle. Takk for oppmerksomheten.
Mørklegging.
Da vi gikk opp trappa, sluknet lysene.
Det var helt svart i 20-30 sekunder.
Og da hørte man de første skrikene.
Enkelte falt også, så klart.
Nødgeneratorene slo på lyset igjen.
Vi ble beroliget. Og så, på dekk 8, så vi ned fra balkongen.
Og det var bobler. Luftboblene kom opp som gale.
Vi kunne ikke forklare det for oss selv.
Vi bekymret oss ikke. Skipet kunne ikke synke.
21:46:34 1,27 min. etter kollisjonen
Alt som hører hjemme på broen og som kunne pipe, pep.
Jeg innså at vi hadde truffet noe.
At det hadde vært en kollisjon med noe.
Jeg visste ikke at det var så alvorlig.
På det tidspunktet ante ikke selv kollegene mine-
-hvor alvorlig skaden ville bli.
-Hva traff vi? -En stein rett over vannet.
Fiks strømbruddet.
Det viktige er at vi ikke tar inn vann.
-Babord 10! -Babord 10.
Babord, ikke styrbord!
Rormannen, Rusli Bin, fulgte ordrene han fikk-
-i en nødssituasjon helt galt.
Han gjorde det stikk motsatte.
Da Schettino sa til ham: "Gå venstre ti grader",-
-gikk han til høyre ti grader.
Ifølge Schettino,-
-hvis han bare hadde utført ordrene sine korrekt,-
-ville ikke skipet endt opp på steinene.
Men under den innledende høringen ble det bevist at med den farten-
-ville skipet uansett ha truffet steinen.
Schettino hadde ikke nok ressurser-
-til å få tak i konsulenter-
-som kunne ha prøvd å kjempe imot den mektige hæren-
-av eksperter og konsulenter til påtalemyndigheten.
Heldigvis for ham var professor Neri der.
Han er en berømt ekspert-
-som hever seg over all partiskhet, må jeg si.
Bidraget hans var å få frem fakta.
Her ser vi hva som egentlig skjedde. Det som faktisk skjedde.
Her ser vi hva som kunne skjedd hvis, 12 sekunder før kollisjonen,-
-rormannen hadde svingt venstre, slik Schettino beordret.
Ser du?
Klippen sneies, og så forsvinner skipet.
Hadde det truffet noe, ville det vært nærmere akterstavnen.
Da ville ikke alle de fem skottene blitt rammet.
Håndstyring.
Før Rusli Bin ble rormann,-
-jobbet han med vedlikehold, til og med som stuer.
Schettino hadde sendt en e-post-
-for å påpeke de problemene-
-som inkompetansen til de fleste ansatte medførte.
Men han ble fortalt at det var dem han hadde å jobbe med.
Selv om rormannen hadde fulgt ordren-
-og skipet ikke hadde rørt steinen...
Selv da burde ikke Schettino ha utført den prosedyren.
Det hadde vært interessant å avhøre rormannen.
Det var ikke mulig, for han fikk lov til-
-å forsvinne tilbake til hjemlandet sitt.
Vi fant ham aldri igjen.
Start generatoren.
Gjenta?
Nøddiesel! Start nødaggregatet!
-Maskinsjef. -Ja?
-Har vi tatt inn vann? -Ja, mye. Vi kan ikke gå ned.
-Hvor da? -I maskinrommet.
-Er det mye vann? -Det er vann. Ingen vei ned.
Vi går den andre veien.
Vent litt, jeg starter motorene. Jeg gir beskjed.
Kaptein? Skal vi informere passasjerene?
Ja. Si at det er strømbrudd.
Fortell meg hva som skjer. Hvor er du, hva er det?
Jeg tar en titt i maskinrommet.
Mine damer og herrer, kan jeg få deres oppmerksomhet?
På grunn av tekniske problemer er strømmen gått.
På grunn av tekniske problemer har vi et strømbrudd nå.
Det er ingen grunn til panikk. Bevar roen.
Teknikerne våre jobber med en løsning på problemet.
Jeg gjentar, det er strømbrudd.
Men teknikerne jobber allerede med en løsning. Takk!
Plutselig var det rabalder i korridoren.
Vi gikk ut og spurte messegutten,-
-men han visste ingenting. Det var kaotisk.
Vi sa vi skulle pakke et par ting og så gå ut.
Første melding var: "Ikke vær redd."
Men først på ørten forskjellige språk.
Det gjorde oss litt gale, før det kom på tysk.
Det ble sagt at "den svarte boksen" hadde sviktet.
Men vi ante jo ikke hva det betyr på et slikt skip.
Da vi gikk tilbake,-
-la vi merke til at skipet krenget på en rar måte.
Og det var to lys på hovedbroen.
To røde lys, som betyr at båten er ute av kontroll.
At det ikke har fremdrift, og at roret ikke virker.
-Snakker du spansk? -Ja.
Hvorfor har du på redningsvest når alt er i orden?
Hvorfor? Hvis alt er i orden?
-Alt er i orden. -Så hvorfor?
Bare i tilfelle.
Sprøtt.
Da alarmen gikk, gikk jeg til sykestuen.
Vi var i et lite rom med døren åpen,-
-og vi så EKG-vognen rulle forbi oss.
Sykepleieren, som var litt skarpere enn meg, sa: "Skipet krenger."
"Vi må begynne å vurdere situasjonen."
Så ble det kunngjort at vannet steg.
Heldigvis hadde de begynt å evakuere etasjene B og C,-
-der mannskapet bor.
Chief, kan vi skru på minst én motor?
Vi har ikke kommet oss ned ennå, kaptein!
Vi kommer ikke inn i maskinrommet fra styrbord side.
Vann opp til instrumentpanelet.
Da synker vi. Jeg vet ikke om jeg forstår.
Ja.
Det er vann opp til instrumentpanelet. Unnskyld, kaptein.
Vi kan ikke starte motoren. Nødgeneratoren står under vann.
Jeg vil bare vite én ting: Kan skipet starte eller ikke?
Hvis ikke, må jeg slippe ankeret.
Vi kan ikke starte motoren. Generatoren står under vann.
Noen minutter etter kollisjonen-
-visste han at skipet var tapt.
Det var et synkende skip.
Man står på et synkende skip som er i ferd med å gå ned,-
-og så lårer man ikke livbåtene-
-og evakuere alle passasjerer?
Roberto, jeg tabbet meg ut.
Jeg gikk forbi Giglio-øya.
Kaptein Palombo sa: "Seil forbi."
Så jeg gikk inn og gikk på grunn med akterstavnen.
Jeg er død. Ikke si noe. Jeg dør.
Roberto Ferrarini var FCC i selskapet.
Det står for krisekoordinator.
Jobben hans dekker bare det som kalles "første grad".
Da handler det mest om det økonomiske.
Alt relatert til streiker, personalsaker, små funksjonsfeil.
Men ikke noe som kunne skade passasjerene eller miljøet.
Jeg gjorde dette for å glede ham.
Jeg seilte forbi, og det var en liten stein,-
-og nå har vi blackout etter å ha truffet med akterenden.
Prosedyren tilsier at kapteinen-
-skal varsle både myndighetene og skipseieren.
Hvis eieren får høre om det, er det opp til eieren å si ifra.
Men Costa Cruises ringte ikke.
De syntes nok ikke at situasjonen var alvorlig nok til-
-at de måtte informere myndighetene.
Jeg er ved inngangen.
Gi meg en oversikt over de oversvømte rommene.
Om bord visste de godt at skipet var tapt.
Fordi Iaccarino, en offiser, ble sendt ned for å vurdere skadene.
Han sa at minst tre nærliggende rom var oversvømt.
Vi krenger til venstre. Vannet står opp-
-til 1,5 meter fra dekk 0.
Sikkerhetsforskriftene i disse skipene sikrer at det ikke synker.
Så det anses fremdeles som trygt med to oversvømte kamre.
Men med tre må skipet forlates. Det er et dødt skip.
Jeg kan bekrefte at vannet ikke stiger. Dørene holder.
Vi er på 1,5-2 meter fra dekk 0 på venstre side.
Rob, hør på meg.
Vi synker ikke. Jeg skal straks senke ankeret.
Vi blir her, og så trenger vi å få en slepebåt til å taue oss.
Opp til et visst punkt håpet Schettino å redde skipet-
-med alle passasjerene og mannskapet.
Han innså ikke alvoret i flengen som hadde skadet skipet.
Han sa til Ferrarini: "Send oss slepebåter og helikoptre".
Han var sikker på at skipet ville nå land.
Ute til sjøs fins det regler.
Når det skjer en så alvorlig ulykke, har alle om bord klare oppgaver.
Ingen gjorde det som skulle gjøres.
Schettino gjorde ingenting.
Han ringte Ferrarini for å finne en utvei.
Det var det mest utilgivelige med Schettinos atferd.
Hvor i helvete er kapteinen?
-Politiet -Hallo, ja. Politiet?
Beklager, men jeg er hjemme med noen venner.
Min venns mor ringte for å be om hjelp.
De er på et Costa cruiseskip, og skipet traff noe.
Alle har på seg redningsvester.
Hvem skal vi ringe?
-Jeg hørte ikke, hva skjedde? -Kjære vene.
Rundt klokken 22-22.06, tror jeg,-
-fikk vi en telefon fra en betjent i byen Prato.
Han informerte sentralen om Livorno-kapteinen,-
-som en dame hadde hørt om fra moren sin,-
-som var på et cruiseskip. Det var strømbrudd på skipet.
Ting falt ned fra bordet mens de spiste middag,-
-og at de hadde blitt bedt om å gå med redningsvest.
Operasjonsstaben fant ut at skipet var stasjonært-
-på Giglio-øya.
Skipet var på vei mot Savona, men baugen pekte sørover.
Det var rart, fordi på den ene siden visste vi at det drev-
-under påvirkning av vind og havstrømmer.
På den andre siden så vi at det var veldig nær øya,-
-og derfor i en farlig situasjon.
Costa Concordia? Dette er kystvakten fra Circomare Porto Santo Stefano.
-Hører du på kanal 16? -Dette er Costa Concordia, over.
God kveld, Costa Concordia.
Kan jeg spørre om du har noen problemer?
Si at det er strømbrudd.
Det er strømbrudd. Vi evaluerer situasjonen.
Trenger du hjelp?
Eller blir du liggende der inntil videre på Giglio-øya?
Vi blir her for å vurdere strømbruddet.
Hva slags problem? Er det generatoren?
Politiet i Prato fikk en telefon fra en slektning-
-om bord som sa at alt falt ned i spisesalen.
Nei, det er strømbrudd. Vi evaluerer situasjonen.
Hvor lenge har det vært strømbrudd?
Tjue minutter, mer eller mindre.
Ok. Hold oss oppdatert.
Vi hørte tydelig-
-den første telefon fra kystvakten i Livorno til kapteinen.
Fra land hørte vi skrik fra folk med redningsvester.
Vi hørte kunngjøringene over høyttalerne-
-som sa at alle skulle holde seg rolige.
Det stemte ikke med et enkelt strømbrudd.
Derfor kontaktet jeg personlig Kystvaktens nødnummer-
-og forklarte dem at det de ble fortalt om bord,-
-ikke stemte med det som skjedde.
Skipet tok den svingen bare av Guds vilje.
Skipet ville ha veltet hvis vinden ikke hadde ført det mot steinene.
4200 mennesker ville dødd.
Den panikken på det skipet...
Folk var livredde.
Det var mer eller mindre "alle må greie seg selv".
Den kvelden var vi veldig heldige-
-med at Costa Concordia kjørte mot øya Giglio-
-og ble liggende der.
Ellers hadde det blitt en mye større katastrofe.
Vi innså faren, og han sa: "La oss gå opp."
"Jeg så redningsvester der."
Vi gikk opp trappen i åtte etasjer,-
-men vi var så engstelige at vi glemte lugarnummeret.
Og etter en god stund fant vi dem.
Vi fikk ingen informasjon.
Vi pakket noen ting og tok på oss redningsvester.
Og så gikk vi ut.
Alt klirret da vi gikk gjennom restauranten.
Jeg hørte lyden av klirrende service lenge etterpå.
Det var skår overalt. Man kunne ikke gå rett frem,-
-for det var ødelagte ting overalt. Det var sprøtt.
Vi evakuerer mannskapet og passasjerene også.
Hvorfor svarer ikke Ferrarini?
Så gikk vi ned igjen.
Da kom det flere og flere med redningsvester.
De bare satt der, og hylte og skrek iblant.
Det sto allerede mange folk på mønstringsstasjonen.
Men for oss var det ingen rangering, så vi sa:
"Kanskje vi bør skaffe oss en redningsvest."
Det var også mange barn på skipet. Små italienske barn med mødrene sine.
Og til slutt spurte vi: "Hvor skal vi?"
Først ba de oss gå fremover. Så skulle vi gå bakover.
Det var ingen kunngjøringer om hva vi skulle gjøre.
Vi tenkte at vi måtte komme oss ut for å se hvor vi var.
Har du pumper i gang? Nei?
Kan vi ikke motvirke drivingen?
Jeg hadde vært på mange skip da jeg var i marinen.
Så vi gikk rett opp i fjerde etasje, hvor de hadde livbåter.
Jeg gjorde i stand en livbåt.
Jeg var alene. Ingen andre var der.
Det var få fra besetningen der.
Jeg så bare én som ble med meg i livbåten-
-for å hjelpe meg.
Det var kaos.
Folk som skrek og stjal redningsvesten din-
-fordi det ikke var nok vester.
De sa: "Hent dem i lugaren. Behold roen."
Folk som skrek, barn som gråt, vann på gulvet, folk som skled.
For guds skyld, ta det med ro.
Vi kranglet fordi vi kunne se hvor alvorlig det var.
Hvordan skipet krenget.
Jeg heter Sabatelli Nada.
Natten den 13. januar 2012 var jeg om bord i Costa Concordia.
Jeg heter Grattagliano Valentina. Jeg har fortsatt kortet til lugaren.
Jeg heter Giuseppe Miccoli.
Jeg fikk livbåtene i land.
Skipet krenger litt mot venstre.
Jeg aner ikke.
Vi gikk til den siden som hevet seg.
Og da jeg ringte politiet, ba de meg ringe Kystvakten.
Og jeg sa: "Jeg ber dere om hjelp. Kan du ringe dem?"
Han ga meg nummeret. Jeg ringte Kystvakten.
"De sa det var strømbrudd," sa de.
Jeg sa: "Jeg har jobbet på militærskip."
"Det betyr at strømmen har gått."
"Ikke at skipet krenger sju til åtte grader."
De sier: "For å være sikre har vi allerede sendt over tre båter."
KYSTVAKTEN
Livornos visepolitimester var mistenksom.
Han sa: "De sier ikke sannheten."
Jeg ringte broen igjen.
Først da sier Costa Concordia at det ikke bare er strømbrudd,-
-men at de tar inn vann.
Det er ikke bare strømbrudd. Du har en lekkasje også?
Ja, det har vi. Ja, vi har en lekkasje.
Vil du ha en slepebåt eller noe annet?
Er noen skadet?
Vi ber om én slepebåt.
Alle passasjerer har redningsvester på seg alt.
Min første reaksjon var litt frykt.
Amerikanerne sier vi bruker hele livet på å forberede oss-
-på å håndtere redningsoperasjoner,-
-men også å be om at vi aldri trenger det.
For i slike situasjoner-
-er det alltid en pris å betale. Prisen er menneskeliv.
Økokrim-motorbåten var ikke langt fra stedet.
Vi omdirigerte den.
Kaptein, vi er på vei bort til deg.
Så snart de kan se Concordia,-
-melder de at skipet krenger mot styrbord,-
-og at akterspeilet ligger på havbunnen eller en stein.
De fortalte oss også at de hadde styrbord anker nede,-
-noe som betydde at skipet kunne låre livbåter.
Hvorfor lårer de ikke livbåter?
Vannet stiger til heisene og fortsetter å stige!
Vannet når opp til en meter. Det kommer inn gjennom branndørene.
Hør her, Rob. Dette går dårlig.
22:31 46 minutter etter kollisjonen
Ikke ennå.
Klokken er rundt 22.30.
Han har ikke gitt nødsignalet ennå eller utløst alarmen om bord.
Så han har ikke beordret at vi skal forlate skipet.
Mannskapet sto foran inngangen til livbåtene-
-og slapp ikke folk inn i dem. Tvert imot.
Så kom det en kunngjøring fra en i besetningen:
"Dere bør gå til lugaren deres."
"Ikke få panikk."
På vegne av kapteinen-
-ber vi dere vennligst gå tilbake til lugaren deres.
Eller så kan dere gå til hovedhallen.
Alt er under kontroll. OK?
Kaptein, passasjerene går til båtene.
Skal vi utløse alarmen?
Vent.
Mange sa: "Slå alarm, slå alarm."
Og han sa: "Vent."
Til siste øyeblikk prøvde han å finne en måte å komme seg ut av det på.
Vi visste at skipet var tapt.
-Vi må forlate skipet! -Kom dere vekk herfra!
Ordre om å forlate skipet!
Gi meg et øyeblikk til å ringe Ferrarini.
22:33 48 minutter etter kollisjonen
Roberto, alt skjærer seg. Jeg er 0,2 fra øya.
Mine damer og herrer. Vi ber dere roe dere ned-
-og samles ved møtepunktet ved mønstringsstasjonen på dekk fire.
Ta på dere redningsvesten.
Følg mannskapets instrukser.
Samle dere ved mønstringsstasjonen på dekk fire.
Jeg snakket med stuerten som kunngjorde dette.
De holder alle rolige. Vi er rett foran øya.
Ingen bilder!
Og da vi kom til dekk fire, var det stappfullt.
Umenneskelige scener utspilte seg.
Folk gikk fra sans og samling.
De skrek og dyttet.
Det var ikke "kvinner og barn først". De oppførte seg på den måten.
Jeg vil ikke sverte noen, siden dette var en eksepsjonell situasjon.
Men det var sjokkerende å se at alle måtte greie seg selv.
Og forholdene på dekk fire var allerede svært dårlige.
Costa Concordia, jeg spør om du er i nød.
-Er du i nød? -Hva skal jeg si, kaptein?
Vi signaliserer nød nå, ja. Si det til dem.
Vi gir nå nødsignalet.
Til slutt gir de nødsignalet, på min oppfordring.
Hadde vi ventet lenger, ville redningsmannskapene kommet senere.
Han seilte skipet sitt i 17 knop og rett mot steinene.
Det er ingen spøk. Det fins ingen unnskyldning.
Men skipet flyter ennå.
Det er 4000 mennesker på det skipet.
30, 40, 50 enheter på utsiden er ikke nok.
Disse folkene må komme seg av skipet.
Og deres skjebne ligger i kapteinens hender.
Hvis kapteinen om bord ikke samarbeider med redningsmannskapet,-
-vil det ikke fungere.
Man kan se for seg at man først mister helt fokuset.
Men etter mer enn en time, og når skipet...
Og du vet at skipet synker...
Når lårer man da livbåtene-
-og redder alle passasjerene? Han gjorde ikke noe av det.
Da tydeligere informasjon ble gitt,-
-utløste Schettino alarmen med en gang.
Han prøvde å komme så nær som mulig først.
For hvis han hadde gitt ordren-
-mens skipet fortsatt gikk i en viss hastighet,-
-ville livbåtene antagelig veltet.
Hundrevis av mennesker ville ha dødd.
Det riktige ville ha vært å utføre profesjonelle undersøkelser-
-gjennom realistiske simuleringsprosesser.
Jeg heter Mario Pellegrini. Den 13. januar 2012-
-var jeg viseborgermester på Giglio.
Jeg kom akkurat tilbake fra en tur til USA, på et cruiseskip.
Jeg skulle akkurat til å sovne,-
-fordi jeg hadde for mye jetlag kvelden før til å sove.
Jeg fikk en telefon fra sjefen for Giglio politi.
Han sa det var et skip i nød utenfor Giglio havn.
Jeg hentet bilen og kjørte til havnen.
Da jeg kom inn på veien som leder til østsiden av øya,-
-trodde jeg ikke mine egne øyne.
Dette store skipet grunnstøtte på steinene våre, fullt av lys.
Jeg fortsatte å kjøre fordi jeg kunne veien utenat.
Eller kanskje bilen min kunne veien bedre enn meg.
Men jeg kunne ikke ta øynene fra skipet.
Adrenalinet begynte å pumpe,-
-og plutselig var jeg ikke søvnig mer.
Jeg kom til hovedtorget og lot bilen min stå midt på det.
Jeg traff ordføreren, som kom noen minutter før meg.
Så sammen begynte vi å ta affære.
Vi ringte alle som kunne hjelpe, vi åpnet skoler,-
-vi igangsatte alle nødprosedyrene vi var i stand til fra øya.
Vi forsto ennå ikke hva som hadde skjedd.
Da vi hørte signalene om å forlate skipet,-
-sa partneren min, som er ekspert: "Jeg har fått nok."
Han gikk bort til fyren-
-som holdt alle bak en barriere som stengte alle ute, og sa:
"Flytt deg, her kommer vi. Vi kan ikke bli her lenger."
Det var blitt et eneste kaos på hele dekket.
Å se alle de folkene løpe rundt som hodeløse høns,-
-uten å vite hvilken av livbåtene som var deres,-
-hoppet på den første de fant...
Noen gled på dekket som hellet.
Så det var tragisk i seg selv.
Og jeg prøvde å si at vi var 200 meter unna Giglio.
Jeg trodde vi var ute på åpent hav. Vi hadde ikke sett øya.
Vi hadde ikke hatt sjansen til å se i den retningen.
Hvorfor tenkte ingen på å roe ned passasjerene?
Hvis vi lårer livbåtene,-
-kan jeg melde at vi er i ferd med å forlate skipet?
Vent. Vi evakuerer passasjerer.
Si: "Vi evakuerer passasjerer."
Vi evakuerer passasjerene selv og får dem i land.
Han kunne ikke akseptere at han, skipets kaptein,-
-måtte be passasjerene om å forlate skipet.
Det var en vanære for ham.
Han er høy på seg selv. Han ville aldri ha gjort det.
Da jeg kom tilbake etter å ha prøvd å få informasjon,-
-fant jeg henne rett ved livbåten. De var klare.
Hun bare sto der. Jeg sa: "Hva gjør du?"
-"Jeg venter." -"Kom deg om bord!"
Vi gikk oppi. Det var bare ett sete igjen i livbåten.
Livbåtmatrosen begynte å dytte den.
Siden båten var på skrå, og livbåtene var her,-
-ble de sittende fast på dekket under.
Vi svingte den fram og tilbake.
Den gynget litt, og så begynte vi å gå ned.
Jeg er så redd.
Herregud. Jeg sa: "Vi kommer alle til å dø."
Et fall fra tredje etasje med 100 mennesker i livbåten-
-er som å lande på sement: Alle dør.
Jeg trodde jeg skulle dø, så jeg ba.
I ettertid føles det litt flaut.
-"Dine siste tanker var"... -Hvem bryr seg? Ingen kjente deg.
..." kun rettet til Gud?" For å være ærlig, ja.
Økokrimbåten brukte en lyskaster-
-for å vise oss flengen på skipet som sugde inn alt.
Herregud. Jeg hadde aldri sett noe lignende.
Det var kuttet opp,-
-som om et barberblad hadde skåret det opp.
Vi måtte gå tilbake til baugen, slik andre hadde sagt.
Det var fortsatt båter der.
Og så var det: "Nei, ikke gå dit. Det er ikke flere båter der."
Jeg tenkte ikke på at jeg var redd. Vi bare fungerte.
Jeg tenkte at det som skjedde var uvirkelig.
Hjelp meg!
Mannskapene jobbet og slet for å gjøre livbåtene sjødyktige.
Først fikk de ut ankeret.
Det var kokken, servitøren og kabinpersonalet.
Alle mulige var der, men ingen offiserer. Jeg så ingen.
I våre øyne sviktet de oss.
Karrieren min som kaptein er over. Vi gikk på en grunne med skipet.
Vi følger riktige prosedyrer.
Jeg redder alle passasjerene. Det går bra.
Ikke vær redd. Alt er under kontroll.
Som lærling som dekksoffiser var jobben min i nødstilfeller-
-å lede et team for å redde de skadde.
Så rett etter kollisjonen forlot jeg dekket for å se etter de skadde.
Jeg klarte å handle på instinkt på grunn av adrenalinet.
Adrenalinet holdt meg gående til jeg kom i land.
Roberto, vi evakuerer passasjerer til land.
Jeg drev dit jeg ville. Jeg la ut to anker ved havnen.
Akterenden er i grunt vann. Skipet går ingen steder.
Det kan ikke gå noe sted. Hva skal jeg si til pressen?
Livorno-kapteinen her. Vi har en tjeneste å be om.
Hvor mange passasjerer venter på evakuering?
Vi har trolig evakuert alle.
Gi oss et anslag. Marineenhetene må få vite det.
De må organisere aksjonen.
-Så de kan transportere... -To eller tre hundre.
To eller tre hundre ansatte og passasjerer.
Rundt 4000 har blitt evakuert.
Skal alle forlate skipet, eller blir noen igjen?
Jeg blir om bord fordi vi er nær kysten.
Jeg tror vi ligger mot havbunnen.
Fordi vannet...
Krengingen bør være ferdig nå takket være vannet, ikke sant?
-Det bør ikke bli for ille. -Så det er bare deg.
-Eller blir flere der? -Jeg tror det bare er meg.
Det er greit, kaptein.
Ta med dokumentene til dekk fire.
Forlater vi broen?
Jeg sa ikke at vi skal forlate broen. Bli med meg.
Som kaptein burde Schettino ha holdt seg på broen.
Han skulle ikke vandret rundt. Jobben hans var å bli på broen-
-og håndtere alle prosedyrer derfra helt til slutten.
Være den siste som dro.
Vi så livbåtene komme fra dette stor skipet.
Da den første kom i havn,-
-begynte ordføreren og jeg å hjelpe passasjerene i land.
Vi ba om informasjon, men ingen sa noe.
Jeg sa: "Kanskje jeg bør komme meg om bord."
Han nikket og sa: "Ja."
På vei dit så jeg forbløffet på dette skipet.
Jo nærmere vi kom, jo større og skumlere så det ut.
Man så det ruve over en,-
-som om det var i ferd med å falle på en.
Vi stoppet ved baugen på skipet.
Der var det en losleider.
Det var ganske vanskelig å klatre i den.
Da jeg kom om bord, lette jeg etter en offiser.
Jeg prøvde å nå broen. Jeg gikk rundt i 20 minutter.
Jeg møtte ingen.
Da jeg kom ned igjen på høyre side, var det folk, inkludert eldre,-
-som trengte hjelp med å gå om bord i livbåtene-
-som var under dekk.
Alle disse menneskene kom fra den andre siden av skipet.
Så jeg sa til meg selv-
-at jeg måtte komme meg til den andre siden og få andre med hit.
De stanset på et tidspunkt låringen av livbåter.
Ellers ville de ha svingt mot det krengende skroget.
Alle måtte komme seg til den andre siden.
Der borte var de nærmere havoverflaten.
Da alle livbåtene var borte, og livbøyene ble kastet uti,-
-som man må blåse opp selv... Det er et slags minihull-
-der man kommer ut i vannet, og så må man krabbe.
Jeg så på Sandra og sa: "Ikke gjør dette mot meg."
Jeg ville aldri greid det.
La oss vente til vi kan gå ut i vannet, ikke hoppe,-
-for vi vet ikke hva som er under.
Så vi bare ventet lenge.
Jeg så oss for meg i vannet, og så kom en livbåt tilbake.
Og den kom veldig nær skipet,-
-så vi kunne komme oss om bord med tørre føtter.
Forsiktig.
Vær så snill, folkens.
Kanskje det var nesten midnatt eller rett etter midnatt...
Denne båten dukket opp, og så krenget skipet raskt enda mer.
På det punktet hoppet vi om bord.
Jeg hoppet, Salvatore hoppet,-
-og kaptein Schettino hoppet også.
Vi kom oss opp på båten, på taket, og jeg så at kapteinen var der.
Dekk 3 sto under vann rett etterpå, så...
Vi kunne ikke gå om bord fra den siden.
Alle som hadde oppholdt seg på dekket da,-
-ville endt opp i vannet.
Og i vannet, med alt undertrykket og malstrømmen som kunne oppstå,-
-var det like sannsynlig at man døde som at man overlevde.
Overlevelsesinstinktet ba meg hoppe på livbåten.
Jeg var heldig.
For så snart jeg trådte inn på dekk fire på venstre side,-
-begynte båten å velte.
Den krenget for tredje gang.
Og det var tragisk, for den tredje krengingen-
-betydde at dekket sto under vann på én side.
Lyden av vannet var forferdelig.
Det var så sterkt og utrolig.
Frykten grep oss alle.
Vi var nesten på den andre siden, og så krenget skipet igjen.
Og så kom vannet mot oss. Det kom en enorm flom,-
-og panikken brøt ut. "Tilbake!"
Vi hadde to gamle damer i hånden. Vi dyttet og dro i dem.
Det gikk ikke. Jeg skled, Marcel skled.
Til slutt ble vi sittende fast ved heisene.
Og i det øyeblikket, mens vannet sto oss til livet,-
-åpnet heisdørene seg.
De sprakk og ble revet fra hverandre.
Det kom et kort, voldsomt skrik fra en av de to damene...
Og så var de borte.
Damene var sjanseløse.
Alle nær oss som ikke hadde holdt seg fast,-
-ble skylt vekk.
Jeg trodde ikke at noen andre enn oss hadde overlevd.
Jeg sto med denne ene kvinnen, som holdt hardt fast i meg-
-og sa: "Jeg vil ikke dø."
Og jeg sa: "Du dør ikke, du har redningsvest på."
"Hodet ditt er over vannet. Du trenger ikke være redd."
Ja, men i heisen...
Eller i heissjakten...
Det funket ikke.
Vi visste ikke hva som skulle skje.
Den andre siden var utilgjengelig, for det var for langt unna.
Fra vår side ble vannet høyere og høyere.
Og så, logisk sett, ble vi lammet av panikk.
Vi var i en håpløs situasjon.
Når man vet man ikke slipper unna.
På et tidspunkt sluttet skipet å bevege seg.
Og som ved et utrolig hell-
-begynte fullmånen å skinne på oss.
Det må ha vært rundt 100 mennesker på denne broen.
Det var en utrolig samling.
Jeg kunne se familier, folk hadde barn.
Alle ville være med.
Jeg sa: "Dere oppfører dere som dyr. Kvinner og barn først."
"Ikke oppfør dere som udyr."
Da hørte jeg en stemme bak meg som virket beroligende.
"Ikke behandle dem sånn. De er bare redde."
Jeg snudde meg og så denne mannen, omtrent 60 år gammel,-
-litt overvektig, med skjegg, store øyne og et stort smil.
Vi fikk panikk.
Og når panikken slår inn, er det slutt på sunn fornuft.
De lærer deg dette også.
Det var det samme for kapteinen. Han mistet kontrollen.
Man vet aldri hvordan folk reagerer når de får panikk,-
-selv om de er kaptein på et skip.
Han gikk også i panikkfellen.
Jeg heter Roberto Galli.
I 2012 var jeg politisjef på Giglio-øya.
Jeg var den første som fant Francesco Schettino-
-den kvelden skipet grunnstøtte.
Vi klarte å komme oss til steinene foran Concordia-skipet.
Folkene der hadde hoppet i sjøen. Noen ble skadet.
Det var til og med en funksjonshemmet person.
De har samlet seg for å varme seg.
For selv om kvelden var nydelig, var det fortsatt 13. januar.
Jeg fant fem eller seks personer på den stien.
En av dem introduserte seg som en av skipets offiserer,-
-og lenger unna var kaptein Schettino på telefonen.
Jeg gikk bort til kaptein Schettino og presenterte meg.
Jeg sa: "Kaptein, jeg kan ta deg med til havna."
"Derfra kan jeg ta deg med tilbake til skipet."
Han så ikke våt ut. Så han ikke hadde falt i havet.
De andre offiserene, derimot, var helt våte.
Kapteinen sa: "Nei, jeg må bli her."
"Jeg må koordinere evakueringen fra skipet."
Jeg ble forvirret og sa: "Man kan ikke koordinere noe herfra."
Et par offiserer sa: "Dra tilbake til kaia, kaptein."
Men han var fast bestemt på å bli.
Jeg klarte ikke få ham til å ombestemme seg.
Dette er De Falco fra Livorno. Er dette kapteinen?
Ja, god kveld, kaptein De Falco.
Hør på meg, Schettino. Folk er fanget om bord.
Kjør båten under baugen på styrbord side.
Jeg tror at på det tidspunktet-
-hadde ikke kaptein Schettino forstått hva som hadde skjedd.
Han hadde ennå ikke tatt innover seg de enorme skadene-
-og den store tragedien som inntraff.
Jeg er her for å koordinere redningen.
Hva koordinerer du derfra?
Det at han sa:
"Jeg må koordinere redningsoperasjonene herfra",-
-når ingenting kunne gjøres derfra,-
-viser hva slags tilstand han var i.
Det var faktisk da den berømte samtalen fant sted-
-med kaptein De Falco:
-Kom deg om bord, for faen! -Kaptein, vær så snill.
Nei, nå skal du bli med. Kom deg om bord.
-Greit, kaptein. Jeg drar. -Med en gang!
Schettino sa: "Jeg holdt kontakten der ute fra"-
-"med havnemyndighetene og de ansvarlige etatene."
"Jeg koordinerte redningsprosedyrene."
"Foreslo hvilken side de burde nærme seg skipet fra."
"Hvor de overlevende var." Og han nevnte faktisk-
-at han hadde sett en båt med en lanterne,-
-og han spurte om de kunne ta ham med tilbake til skipet.
Jeg heter Massimo Bancalà.
Den 12. januar 2012 var jeg om bord på skipet Aegilium.
Vi fant 80 overlevende i livbåtene.
Jeg ble senere sendt med redningsbåten-
-for å se om det lå overlevende i vannet,-
-eller assistere folk på høyre side av Concordia-skipet.
Da vi kom dit, under styrbord side,-
-så vi to personer som prøvde å få oppmerksomheten vår med lys.
Vi nærmet oss dem,-
-og en av dem var kaptein Schettino.
Han gikk om bord i båten, og da de kom nærmere skipet...
Dessverre begynte båten å bli fylt av vann.
Så de beordret sjømennene til å dra tilbake til havnen-
-og å ikke bli med Schettino.
Det var humpete.
Båter kjørte fram og tilbake. De lagde bølger.
Vi tok inn vann to ganger, så vi risikerte å synke.
Jeg tror aldri han kunne gått opp igjen.
Leideren på venstre side var full av passasjerer som skulle av.
Så det ville vært vanskelig å klatre opp igjen.
Kapteinen var veldig stille.
Han var opprørt, fordi han visste hva som foregikk.
Jeg tror han var frustrert fordi han ikke kunne dra tilbake til skipet.
Schettino stakk ikke av.
Han var ikke "kaptein Feiging" som forlot skipet.
Han var den siste som gikk av skipet.
Han måtte gå av. Hadde han ikke gjort det, ville han definitivt dødd.
Han prøvde også å komme seg tilbake på skipet, men klarte det ikke.
Det var ikke mulig.
Alle sier at vi som aktorer var veldig slemme mot ham.
Men vi gransket faktisk alt vi kunne finne ut svært nøye.
Ingen andre enn Schettino kunne klandres-
-for det som skjedde.
Vi var det eneste hotellet åpent den kvelden.
Vi hadde allerede to gjester som hadde sovnet.
Jeg heter Paolo Fanciulli. Jeg eier Hotel Bahamas.
Den kvelden ønsket vi hundrevis av overlevende velkommen.
Og den siste av dem var kaptein Schettino.
Da jeg så skipet synke, løp jeg til hotellet-
-og skrudde på varmen. Slo på lysene, gjorde alle rommene klare.
Da så jeg en stor folkemengde komme, alle i oransje,-
-fordi de fremdeles brukte redningsvester.
Ingen ville ta dem av seg.
Det var ikke veldig kaldt, men vi var alle lettkledde-
-fordi vi kom fra et varmt skip.
Dette er ingen spøk.
Folk absolutt overalt.
En kirke full av folk med redningsvester på.
Kirken var full. Barn i badedrakt, folk uten sko.
Ingen hadde noe med seg. Ingenting.
De gikk inn i rommene, minst 30 til 40 om gangen,-
-pakket som sardiner.
Jeg ikke hadde mer plass å tilby dem,-
-men de fortsatte å komme.
Et hotell, et apotek...
Folk fra Giglio-øya var bare...
Noen delte ut jakker, kjoler. De var fantastiske.
Vi ga dem alt vi hadde. Vi ga dem noe å drikke.
Alt vi hadde forsvant på få minutter.
Vi prøvde å gi dem tepper, men hadde ikke nok.
De rev ned gardiner for å dekke seg selv.
De tok det de fant og tok det med seg.
Det var ikke så mange tepper. Bare noen få.
Da vi kom dit, var de borte allerede.
Men egentlig følte man seg heldig,-
-for man hørte at det fortsatt var folk om bord.
Noen sa at andre hadde dødd.
Til syvende og sist slutter man å tenke på seg selv.
Han var på én side, jeg på den andre.
Så kunne vi se igjen, og så sa vi: "Fra nå av får alle klare seg selv."
Denne maktesløsheten vi følte... Den frykten for døden som steg opp...
Den overveldet oss, og den fikk oss til å si:
"Vi bryr oss ikke om de andre nå, for nå slipper vi ikke ut."
Alle må passe på seg selv. Og det er ganske brutalt.
Til slutt rant vannet inn.
I starten rakk vannet oss til knærne. Så til midjen og høyere.
Og det var kanskje 10-20 cm luft over meg.
Jeg prøvde å bli i denne luftlommen.
Og så tenkte jeg:
"Hold pusten og se hvor den fører deg."
På et tidspunkt fikk jeg tak i rekkverket,-
-og dro meg oppover, meter for meter.
Jeg flyttet meg selv til midtgangen.
Og man er helt ødelagt etter 3-4 meter.
Det tok et hav av tid-
-før jeg, på et eller annet tidspunkt,-
-var på vei mot dekket.
Så dukket jeg under og ble spylt inn i restauranten.
Så kunne jeg holde meg fast et sted.
Så klatret jeg opp og var i hvert fall over vannet.
Så fant jeg ting å gripe i,-
-og steg for steg klatret jeg opp.
Og så lå jeg på utsiden av skroget.
Og jeg må helt ærlig si,-
-at for hver eneste lyd jeg hørte,-
-og for hver bevegelse skipet gjorde...
Jeg hadde alltid den frykten for at skipet skulle gå helt under.
Så det å bli reddet var ikke en del av bildet.
Jeg ropte gang på gang: "Hjelp!"
På et tidspunkt hørte jeg en stemme.
"Hei, kom hit. Her er en utgang."
Da så jeg to personer, og jeg svømte i den retningen.
Med mine siste krefter prøvde jeg å komme meg opp av vannet.
Så krabbet vi langs en sjakt.
Og da kunne vi se opp, og vi så himmelen.
Men man kom seg ikke høyere, for det var rustfritt stål.
Og plutselig så noen gjennom hullet.
Vi så folk skrike etter hjelp fra det dypet jeg hørte vann komme fra.
Jeg så umiddelbart etter et tau,-
-og sakte, men sikkert dro vi ni personer ut av tunnelen.
Det var utrolig slitsomt. Jeg hjalp den siste unge mannen.
Han sa han hadde sett likene til et barn og en voksen i restauranten.
Og så begynte vi å snakke om tragedien.
"Hvem vet hvor mange det var?"
Til slutt krabbet jeg langs skroget,-
-og da så jeg at det sto en gardintrapp der.
Og så klatret vi ned gardintrappen en av gangen-
-og til denne lille båten.
Jeg så kystvakten.
Det var lys der borte, det var en øy der.
Jeg trodde ikke mine egne øyne, for ingen hadde fortalt oss om det.
Vi hjalp hundrevis av folk av skipet, nedover stigen,-
-mens kystvakten plukket folk opp fra havet.
Det var vanskelig å få alle til å klatre ned.
Først fordi det var glatt og vått.
For det andre fordi bare én av gangen kunne klatre ned, sakte.
For hvis noen skled,-
-så ville det vært 40 til 50 meter med fritt fall.
Ved å hjelpe folk og holde dem rolige...
Det var ikke lett, etter den skrekken de hadde fått.
Jeg kom til øya i halv seks-tiden.
Det første jeg så, var et hav av livvester.
Alle redningsvestene lå i en haug.
Og naturligvis var min største bekymring om Matthew klarte seg.
Det var en uuttalt frykt synlig i hvert ansikt for-
-at noen ikke hadde klart seg.
Jeg følte det selvfølgelig også, så jeg fortsatte å lete.
Kunne jeg se ham noe sted?
Da så jeg ham stå på gangbroen. Jeg ble så glad.
Knærne sviktet.
Jeg brøt virkelig sammen.
Og så satt jeg nede til vi la til kai.
Så kom jeg ned fra kystvaktens båt.
Aldri før har jeg grått så mye.
Ja, det påvirket meg veldig.
Og etterpå, når du tenker på alt som skjedde,-
-og det som kunne ha skjedd...
Uansett var jeg veldig glad for-
-at vi slapp så lett fra det, at vi var så heldige.
Andre var ikke like heldige.
Mellom kl. 20 og 21 dro alle.
Etter at alle dro, ankom kaptein Schettino-
-og spurte om jeg kunne hente en kaffe med masse sukker til ham.
Jeg kunne se at han var opprørt.
Ansiktet hans så veldig trett ut, veldig motløst.
Men jeg ble overrasket.
Man kunne se skipet fra et vindu her på terrassen vår.
Og han sa: "Den steinen var ikke merket."
Det virket nesten som han prøvde å frikjenne seg selv.
Det ga meg en dårlig følelse, for jeg skjønte-
-at han var på randen av et nervøst sammenbrudd.
Men samtidig hadde han en utrolig utstråling-
-og sa at steinen ikke var merket.
Som om det var steinens skyld.
Førsteinntrykket mitt var at Schettino-
-var en svært arrogant person.
Ganske innbilsk, må jeg si.
Iblant syntes jeg nesten synd på ham.
Men skylden hans var så åpenbar-
-at jeg ikke forstår hvordan han trodde han kunne gjemme seg-
-bak andre mulige scenarier han hevdet var mulige.
Schettino prøvde alt for å komme seg ut av denne suppa.
Francesco Schettino var et offer-
-i en hensynsløs mediekampanje som fremstilte ham for verden-
-som en feig og inkompetent kaptein-
-som, etter at han forårsaket at skipet sank,-
-forlot mannskapet og passasjerene-
-uten å fylle den rollen han var ment å utføre etter loven.
Dommerne var dyktige,-
-men etter min mening var de påvirket-
-av det som har vært fra dag én:
Bildet av en syndebukk,-
-skapt av pressen over hele verden.
De dømte ham-
-til dommen på 16 års fengsel,-
-i tillegg til saksomkostninger.
Jeg husker godt at på den tiden-
-sendte vi 12-13 personer i retten.
Alle, bortsett fra Schettino,-
-inngikk forlik eller valgte forenklet rettssak.
Hadde han gått for forenklet,-
-kunne han unngått en tredel av straffen.
Jeg forstår ikke hvorfor han måtte gjennomgå en rettssak.
Kanskje han trodde at han til slutt ville bli frikjent.
Han innrømte aldri noe galt.
Helt til siste slutt bedyret han at han aldri forlot skipet.
Vi gikk til EU-domstolen og protesterte mot den innflytelsen-
-som mediene hadde hatt-
-gjennom hele denne saken.
Vi ba EU-domstolen se på det-
-for å undersøke om, som vi frykter,-
-at suggesjonens makt forårsaket av denne mediekampanjen-
-var ledemotivet som-
-alle baserte sitt syn på i Schettinos rettssak.
Det er sant at overlevende ender opp med å bære på noe.
Man bærer det med seg.
Til den dag i dag sier vi: "Det har gått ti år."
"Hva mer kan vi gjøre?"
For man kunne ha dødd den dagen, ikke sant?
Jeg har holdt meg gående gjennom årene.
Med seiling og bruk av denne arven, for å forbedre meg-
-og for å forstå folk.
Den verste opplevelsen i mitt liv fikk meg til å vokse.
Når jeg hører helikopter, tenker jeg ofte på det.
Og servise som klirrer. Det har så absolutt festet seg.
Jeg skvetter ikke lenger, men når jeg hører det,-
-kobler jeg det til katastrofen.
Det første halvannet året var virkelig tøft,-
-for jeg hadde også et svekket immunforsvar.
Så jeg tok alt jeg kunne med meg,-
-og var også psykisk veldig, veldig medtatt.
Men nå har det gått ti år, og jeg har satt det i perspektiv.
Spesielt de to kvinnene som stolte på oss,-
-men som ikke greide seg... Det er en forferdelig følelse.
Vi gjorde virkelig vårt beste.
Vi var med dem i nesten to timer,-
-mens vi gikk, steg for steg, gjennom skipet.
Vi muntret dem opp, underholdt dem.
Vi kunne ikke gjøre noe annet,-
-men likevel har man følelsen av-
-at man har mislykkes, og at man ikke greide det.
Av og til skjer det fryktelige tragedier,-
-og i dette tilfellet...
Det var forferdelig.
Men det er alltid noe åndelig som hjelper-
-alle de uheldige menneskene, inkludert meg.
Hadde vinden vært annerledes,-
-kunne skipet endt opp langt fra øya og ville ha sunket helt.
Hadde det skjedd, ville vi telt antall overlevende,-
-og ikke antall ofre.
Costa Cruises nektet å gi et intervju til denne dokumentaren.
I en skriftlig uttalelse uttrykker selskapet sympati med ofrene.
Man vil ikke kommentere de italienske rettssakene i denne saken.
Etter katastrofen utarbeidet cruiseselskapenes organisasjon-
-en rekke sikkerhetsprosedyrer som overgår internasjonale krav.
Prosedyrene om bord skal også ha blitt revidert.
Dette inkluderer alle offiserers rett til å kunne uttrykke seg.
Til minne om de 32 personene-
-som døde i vraket av Costa Concordia 13. januar 2012
Tekst: Lars-Kristian Holmsen Iyuno-SDI Group