Emme olleet huolissamme. Laiva ei voi upota.
Paapuuriin!
Voi luoja. Siinä vaiheessa sanoin: "Me kaikki kuolemme."
Ihmiset itkivät ja alus kallistui yhä enemmän.
Pari minuuttia törmäyksen jälkeen hän tiesi, että alus oli mennyttä.
Vesi nousee yhä.
Hän oli varma, että laiva ehtisi satamaan.
Kerro sähkökatkosta.
Näin meidät vedessä.
Katsoin Sandraa ja sanoin: "Älä tee tätä, Sandra."
Selviytymisvaistoni käski minun hypätä pelastusveneeseen.
Kuule, Schettino.
Pelastit itsesi mereltä, mutta minä tuhoan sinut.
Nouse kyytiin.
Yläpuolellani oli 10 - 20 senttiä ilmaa.
Yritin pysyä ilmataskussa.
Olimme toivottomassa tilanteessa,
josta ei pääse pois.
32 ihmistä kuoli.
32 uhria,
jotka olisi pitänyt välttää.
Giglion saari 14. tammikuuta 2012 Kello 1.46
-Haloo? -Niin?
Olen De Falco Livornosta. Puhunko kapteenille?
Hyvää iltaa, komentaja De Falco.
Kertokaa nimenne.
Tässä on kapteeni Schettino.
Kuuntele, Schettino. Aluksella on ihmisiä loukussa.
Viekää vene keulan alle tyyrpuurin puolelle.
Siellä on luotsitikkaat.
Kiivetkää tikkaille ja nouskaa alukseen.
Sitten kerrotte, montako ihmistä siellä on.
Onko selvä? Nauhoitan keskustelun, kapteeni Schettino.
Komentaja, tällä hetkellä -
alus on kallellaan.
Ymmärrän sen. Ihmiset tulevat alas luotsitikkaita keulasta.
Te nousette samoja tikkaita.
Nousette laivaan ja kerrotte, onko siellä lapsia,
naisia tai apua tarvitsevia ihmisiä.
Ja kerrotte jokaisen kategorian tarkan lukumäärän.
Onko selvä?
Kuule, Schettino.
Pelastit itsesi mereltä, mutta minä tuhoan sinut.
Hypätkää kyytiin.
Olen Gregorio De Falco.
Vuonna 2016 olin Livornon satamaviraston toimitusjohtaja.
Koordinoin Costa Concordian pelastusoperaatioita.
Pidin yhteyttä aluksen päällikköön ja kapteeniin.
Sen puhelun aikana yritin kaikkeni -
anellakseni sitä miestä palaamaan rooliinsa.
-Komentaja. -Nouskaa alukseen.
Olen täällä koordinoimassa pelastusta.
Mitä koordinoitte sieltä käsin?
Nouskaa alukseen! Koordinoin pelastusta.
-Kieltäydyttekö? -En kieltäydy.
Nouskaa kyytiin. Tämä on käsky.
Minä määrään nyt. Nouskaa kyytiin!
Onko selvä?
-Hyvä on, komentaja. Minä menen nyt. -Mene!
Kapteeni ei saa hylätä alusta.
Siksi käskin häntä palaamaan laivaan.
Jos hän olisi palannut laivaan,
ja omistautunut
matkustajien pelastamiselle,
asiat olisivat menneet toisin.
De Falcon käsky -
on nyt maailmankuulu -
mutta mahdoton käsky
palveli vain mediaa.
Se teki ihmisiin vaikutuksen -
ja loi -
yleistä vihamielisyyttä Schettinoa kohtaan.
Minusta De Falco teki oikein,
kun oli niin ankara.
Ei ollut muuta keinoa.
Hän saattoi olla kova, mutta itse asiassa -
De Falco oli heti kykenevä -
ja luulen,
että hän oli sinä iltana ainoa, josta Italia oli ylpeä.
Schettino nolasi meidät maailman silmissä.
Naulittiinko teidät liian aikaisin?
Sinä 13. tammikuuta minäkin kuolin osittain.
Ensimmäisistä tunneista haaksirikon jälkeen -
oikeudenkäynnin viimeiseen vaiheeseen,
minun pääni tarjottiin uhrina -
oikeudenkäynnissä, jossa olisi pitänyt olla koko yhtiö,
mutta sen sijaan olen täällä ainoana vastaajana.
Francesco Schettino oli
armottoman mediakampanjan uhri.
Oikeudenkäynnin ensimmäinen kerta -
pidettiin sattumalta ja symbolisesti -
teatterissa.
Nimeni on Saverio Senese. Olen Francesco Schettinon -
puolustusasianajaja muutoksenhaussa.
Siksi en saanut -
edustaa häntä tutkinnassa -
tai oikeudenkäynnissä.
Nimeni on Francesco Verusio.
Toimin syyttäjänä Grossetossa vuonna 2012.
Yhdessä syyttäjänviraston kanssa valmistelimme -
tapauksenoikeudenkäyntiä varten määrittääksemme -
haaksirikon vastuut.
Schettino vaikutti -
aluksi siltä,
ettei hän ymmärtänyt tapahtunutta.
Hän ei tajunnut jättäneensä -
4 200 matkustajaa oman onnensa nojaan.
Hän halusi vain suojella imagoaan -
ihmisiltä ja yhtiöltä.
Concordiako? Se oli unelma.
Ainakin minulle. Olin ollut risteilyillä,
mutta se oli kaunein risteilyalus, jolla olin ollut.
Costa Concordia on valtava alus -
ja se tekee vaikutuksen. Viikosta tulee hieno.
Aioimme käydä upeissa kaupungeissa.
Tämä olisi parasta.
Olen Matthias Hanke.
Vuonna 2012 olin matkustajana -
Costa Concordialla ystäväni Marcelin kanssa.
Olen Marcel Zuhn, ja se oli meille molemmille -
toinen risteily, jolla olimme olleet.
Kiitos, että valitsitte Costa Concordian -
lomallenne. Toivotamme teille mukavaa matkaa -
ja risteilyä. Kiitos, että liityitte seuraamme. Tervetuloa.
Aplodit kapteenillemme Francesco Schettinolle!
Hienoa. Se oli maailma, kaupunki.
Se oli kuin puinen teatteri, kauniisti koristeltu.
Valtavat kattokruunut, jopa hissit olivat upeita.
Minne vain katsoi!
-Missä olet? -Olen täällä. Hisseillä.
Hisseillä? Missä?
Poikani vei meidät sinä iltapäivänä.
Hän sanoi: "Äiti,
et ole käynyt missään. Aiotko upottaa laivan tai jotain?"
-Aurinko paistaa kirkkaasti. -Tule tänne!
Hytissä sänky oli kauniisti pedattu.
Kylpyhuone oli hieno, ja siellä oli pieni olohuone.
Avasin ikkunan -
ja näin meren. Rakastuin laivaan.
Tulkaa katsomaan!
Nimeni on Daniela Prestano.
Tulin Costa Concordiaan -
13. tammikuuta 2012 -
osallistuakseni kampaajakilpailuun.
Olen Luigi Catalli.
Tulin Costa Concordiaan vaimoni seuraksi.
Palvelu oli täydellistä.
Kaikki esitykset olivat täydellisiä.
Baarityöntekijät olivat aina ystävällisiä.
Loma oli kaikin puolin onnistunut.
Vietimme päivän Roomassa,
palasimme illalla laivalle -
siistiydyimme, menimme illalliselle -
ja aioimme rentoutua aulabaarissa -
ja käydä läpi kulunutta viikkoa.
Sitten kaikki alkoi.
-Hyvää iltaa. -Iltaa, kapteeni.
No niin. Selvitä, millä nopeudella -
pääsemme tästä pois ja Giglion ohi.
Minun pitää tehdä Giglion ohipurjehdus.
Laaditaan kurssi.
-Kirjoitanko sen karttaan? -Kyllä.
-Käykö 800 metriä? -Käy.
Niin? Satamasta. Siellä on merenpohja.
Kauanko kestää, jos lähdemme seitsemältä?
Pari tuntia.
Noin puoli kymmenen.
Selvä.
-Nähdään myöhemmin. -Nähdään.
"Ohipurjehdus" oli suunniteltu.
Se piti tehdä viikkoa aiemmin,
mutta eri syistä sitä ei ollut tehty.
Sinä iltana saimme tiedon,
että reittiä oli hieman muutettu -
Giglion saaren kunniaksi tehtävän ohipurjehduksen vuoksi.
Nimeni on Stefano Iannelli.
Costa Concordian haaksirikon aikana -
olin komentokannella kansiupseerin oppipoikana.
"Ohipurjehdus" on ikivanha purjehdusperinne.
Se on väylä rannikolla -
ja sitä tehtiin jo muinaisina aikoina -
kaupungin tai monumentin kunnioittamiseksi.
Aluksen piti purjehtia mahdollisimman läheltä,
jotta kaikki näkevät.
Se on tavallaan julkisuustemppu.
Menimme illalliselle kello 18.30, istuimme alas -
ja odotimme seuralaisiamme. He asuivat Berliinissä
ja olivat maahanmuuttajia jostain Neuvostoliiton tasavallasta.
Opiskelimme venäjää koulussa,
joten lauloimme venäläisiä kansanlauluja yhdessä.
Meillä oli aina hauskaa ilta-aterialla.
Kippis!
Santé, na zdorovie, kippis.
KELLO 21.19 26 MINUUTTIA TÖRMÄYKSEEN
-Niin? -Kapteeni, Ciro tässä.
-Niin? -10 kilometriä.
10 kilometriä. Hyvä on, se sopii.
Olemme Giglion luona 21.44.
21.44.
Olen Sandro Cinquini.
Olen ollut Costa Cruisesin ylilääkäri yli 30 vuotta -
ja todistin tätä tragediaa -
yllä 13. tammikuuta.
Kuulin, että he aikoivat ohittaa Giglion saaren.
Olin hytissäni ja uteliaisuuttani katsoin -
ulos ikkunasta -
noin kello 21.00 - 21.30.
Halusin tietää, mitä olimme nähneet Gigliosta.
Kaikki oli pimeää,
joten aloin ihmetellä, miksi menimme sinne.
Hyvää iltaa.
Hei, Francesco. Enhän ole myöhässä? Vuoroni on kesken.
Hei, Antonello. Me odotamme. Saari ei katoa minnekään.
-Hyvä on. -Aikaa on vielä puoli tuntia.
Antonello, tarjoilijamme.
-Hauska tavata. -Samoin.
No niin.
Schettino halusi näyttää olevansa hyvä.
Sinä iltana hovimestari Tievoli -
oli pyytänyt Giglion ohipurjehdusta,
koska Tievolin äiti asui Gigliossa -
ja Tievoli halusi tervehtiä.
Siksi Schettino ajoi lähemmäs.
Sitten oli neiti Cermotan.
Heidän välillään oli jotain romanttista.
Ehkä Schettino teki sen päätöksen -
tehdäkseen vaikutuksen neiti Cermotaniin.
-Hyvää iltaa. -Hyvää iltaa, kapteeni.
Mikä on tämänhetkinen nopeus?
15.5.
Käsiohjaus.
Selvä, käsiohjaus.
Rusli oli tähystäjänä.
Silloin heitä oli vain yksi.
Yksi henkilö oli sekä tähystäjä että ruorimies.
Jos piti vaihtaa käsiohjaukseen,
merimies vaihtoi paikkaa ja sammutti autopilotin,
jolloin laiva oli ruorin varassa -
ja ohjeet annettiin suoraan ruorimiehelle.
-278, vahvistettu. -278.
Paljonko nyt?
285.
Schettino sanoi aina,
että hän päätti ajaa käsiohjauksella.
Hän luuli olevansa kaukana kallioista.
Olihan "ohipurjehduksen" perinne -
melko suosittu menetelmä -
ja yhtiö oli antanut siihen luvan.
-Soititko Palombolle, Antonello? -En vielä.
Soita hänelle.
Schettino meni sillalle ja sanoi:
"Käsinohjaus."
Hänen olisi pitänyt -
laittaa tähystäjä rinnalleen -
seuraamaan merikarttoja.
Sen sijaan hän ohjasi käsin.
Hän soitti samalla -
Palombolle, entiselle kapteenille,
jonka piti olla Gigliossa.
Totta kai.
Ei, hän on täällä. Annan puhelimen hänelle.
Mario. Kapteeni Palombo.
Hyvää iltaa.
Ohitamme Giglion.
Ahaa! Et ole Gigliossa. Olet Grossetossa.
Palombon mukaan Schettino oli teknisesti hyvä kapteeni,
mutta hän oli ylimielinen -
miehistöään kohtaan.
Hänen tahtonsa oli laki.
Vaikka pääsisimme 0,3:een tai 0,4:ään, alla on vettä, eikö?
Olemme 290:ssä.
Ymmärrän.
Kaikki on siis hyvin.
Joo, pidetään vähän meteliä ja tervehditään kaikkia.
Selvä, puhutaan myöhemmin.
Otan ohjauksen.
Kapteeni ottaa ohjauksen.
Kun hän otti aluksen haltuunsa, hän oli jo poissa kurssista.
Siitä huolimatta komentosillalla olleet upseerit -
eivät kertoneet hänelle, että alus oli poissa kurssista.
Tietämättömänä asiasta hän purjehti kohti kallioita.
Siirrytään 16:een.
Hän poikkesi kurssilta, jonka Canessa oli merkinnyt -
ja purjehti 300 metrin laivalla 16 solmun nopeudella -
ilman kurssia ja ohjaten sitä käsin kuin pikavenettä.
Mitä voin sanoa? Kuin lauttaa. Tämä on hulluutta.
Hitaasti. Hitaasti 310:een. Varovasti.
310.
Mistä meidän pitää mennä läpi? Sataman edestäkö?
Niin.
Kapteeni Schettino oli hyvin tiukka.
Kun hän tuli komentosillalle, olimme hiljaa.
Emme pelänneet,
mutta tunnelma oli kireä.
Hän oli arvovaltainen.
Jälkikäteen ajateltuna, nyt kun olen purjehtinut 8 vuotta,
pahin virhe oli olla sanomatta mitään.
Olla sanomatta: "Kapteeni, ehkä kuljemme liian nopeasti."
"Kapteeni, meidän pitäisi pysähtyä nyt."
Nopeus oli kova.
Tiesin, mitä tapahtui,
joten syyttäjänvirasto pyysi minua
tekemään yhteistyötä tutkinnassa.
Kävimme Grossetossa joka päivä kolmen kuukauden ajan.
Puhuimme päätodistajien,
yhtiön ja kaikkien kanssa.
Navigointikoodimme artiklan 295 mukaan kapteenilla -
on viimeinen vastuu
aluksen kurssin valvomisesta.
Jos kapteeni ei ole paikalla,
tai ei vaikuta sopivalta tehtävään,
muiden on otettava kapteenin paikka.
Se oli tapahtunut hiljattain 17. joulukuuta 2011.
Kun laiva oli lähdössä Marseillesta,
vaikka tuulen nopeus oli 60 - 65 solmua,
Ciro Ambrosio
kiisti päätöksen lähteä merelle.
Laivan kapteeni oli hyvin tuohtunut,
koska kaikki komentosillalla tallennettiin.
Tämän tilanteen takia -
Ambrosiota syytettiin.
Kapteeni on johdossa. Hän on johdossa.
Näillä upseereilla, jotka olivat enimmäkseen nuoria,
ei ollut kanttia. Heillä ei ollut kokemusta -
tehdä yhteistyötä esimiesten kanssa, eikä kykyä kriittiseen ajatteluun.
Koska sitä ei sallittu.
4 MIN 17 SEKUNTIA TÖRMÄYKSEEN
325.
-315. -325.
-325.
1.22 MINUUTTIA TÖRMÄYKSEEN
Tunsin oloni rauhalliseksi. Paikalla oli -
päteviä upseereita ja kokenut kapteeni.
En voinut kuvitella, mitä tapahtuisi.
350.
53 SEKUNTIA TÖRMÄYKSEEN
-340. -350.
350, tai ajamme karille!
Sitten ihminen, jonka pitäisi olla itsevarma,
alkaa vaikuttaa huolestuneelta,
korottaa ääntään, kaikki merkit,
jotka saavat sanomaan: "Hetkinen, asiat eivät mene niin kuin pitäisi."
-Tyyrpuuri 10! -Tyyrpuuriin 10.
Tyyrpuuriin 20!
-Tyyrpuuriin 20. -Tiukasti tyyrpuuriin!
Tiukasti tyyrpuuriin.
Vasemmalla on este.
Vasemmalla on este perässä.
Perässä ei ole selkeää suuntaa ohjaamiseen.
Mihin suuntaan se meneekin, se osuu johonkin.
Paapuuriin 10! Paapuuriin, ei tyyrpuuriin!
Kapteeni antoi välittömästi käskyn "vastaisku", kuten sanotaan.
Ruoria käännetään vastakkaiseen suuntaan -
yrittäen ajaa perän kauemmas esteestä.
Nopeus oli niin kova ja liikemäärä niin suuri,
että se pysähtyi, muttei tarpeeksi.
Paapuuriin 20! Tiukasti paapuuriin!
21.45.07 TÖRMÄYSHETKI
Kapteeni, meidän pitää irtautua!
Meidän on suljettava perä vasemmalta.
Osuimmeko kiveen?
-Sulkekaa vesitiiviit perän ovet. -Sulkekaa vesitiiviit perän ovet!
Voi luoja, mitä olen tehnyt?
Kello oli noin 21.30. Olimme baarissa.
Yhtäkkiä tunsin tärähdyksen,
ja kaikki pöydällä alkoi liukua.
Siitä tuli epätodellista.
Kuin ajaisi autoa ja yhtäkkiä jarruttaisi.
Minne menemme?
Sinun on parempi istua.
Kuulin "brm-brm-brm", sitten tömähdyksen, sitten toisen.
Sitten koko alus pyöri ympäri.
Lautasia putoili. Hän sanoi heti: "Lähdetään täältä."
Hän tiesi, että jokin oli vialla.
Yhdessä vaiheessa kuulin kirskuntaa.
Se kuulosti hiekkaan jääneeltä köliltä.
Luulin, että alus oli liian lähellä Gigliota -
ja että se osui merenpohjaan.
En olisi ikinä uskonut,
että köli oli niin pahasti ruhjoutunut.
Äiti, mennään!
Tunsin trähdyksen.
Olimme sängyssä katsomassa TV:tä, kun se iski.
Katsoimme toisiamme ja mietimme, olemmeko jo perillä.
Ei voi olla totta. Ei vielä.
Meidän piti olla perillä vasta aamulla.
Verho vääntyi heti, joten näki selvästi,
että alus oli epätasapainossa.
Nimeni on Sandra Birnstiel.
Vuonna 2012 olin Costa Concordian matkustajana.
Nimeni on Bianca Ziggert.
Vuonna 2012 olin toisen kerran Concordian kyydissä.
Sitten odotimme ja ajattelimme, kuten videolla sanottiin,
että pitää pukeutua lämpimästi, mutta pysyä rauhallisina.
Kävelimme vihreällä laiturilla -
ja katsoimme kohti horisonttia.
Näimme valtavan aluksen -
oudon lähellä saarta.
Nimeni on Giorgio Fanciulli.
Tammikuun 13. päivän iltana vuonna 2012 olin ensimmäinen,
joka ystävieni kanssa näki Costa Concordian lähestyvän saarta.
vain muutama sekunti törmäyksen jälkeen.
Se on varmaan taas ohipurjehdus.
Sen pitäisi olla kauempana.
Yleensä kameroista näkyisi valoja
ja välähdyksiä.
Sinä yönä ei ollut mitään sellaista.
Sitten yhtäkkiä kaikki valot sammuivat -
ja kadotimme aluksen pimeydessä.
Se näytti aavelaivalta.
Pysykää rauhallisina.
Pidämme teidät ajan tasalla. Kiitos huomiostanne.
Pimennys.
Kun nousimme portaita, valot sammuivat.
Oli pilkkopimeää 20-30 sekuntia.
Silloin kuului myös ensimmäiset huudot.
Tietysti jotkut kaatuivat myös.
Sitten hätägeneraattorit sytyttivät valot.
Olimme vakuuttuneita. Kahdeksannella kannella -
katsoimme alas parvekkeelta.
Näimme kuplia. Ilmakuplia nousi hullun lailla.
Emme osanneet selittää sitä itsellemme.
Emme pelänneet, ettei laiva uppoaisi.
1 MINUUTTI 27 SEKUNTIA TÖRMÄYKSESTÄ
Kaikki piippasi. Kaikki komentosillalla piippasi -
siinä tilanteessa.
Tajusin,
että olimme törmänneet johonkin.
En käsittänyt, että se oli niin vakavaa.
Edes kollegani eivät ymmärtäneet,
miten vakavaa se olisi.
-Mihin osuimme? -Se oli veden yläpuolella.
Korjaa sähkökatkos.
Tärkeintä on, ettemme saa vettä sisään.
-Paapuuriin 10! -Paapuuriin 10!
Paapuuriin, ei tyyrpuuriin!
Ruorimies Rusli Bin noudatti käskyjä -
hätätilanteessa-
virheellisesti ja teki päinvastoin.
Kun Schettino sanoi: "Käänny 10 astetta vasemmalle"-
hän kääntyi oikealle.
Jos Schettino -
olisi noudattanut käskyjä oikein -
laiva ei olisi ajanut karille.
Esitutkinnan aikana kävi ilmi,
että sillä nopeudella-
laiva olisi törmännyt kiveen joka tapauksessa.
Schettinolla ei ollut tarvittavia -
resursseja hankkia konsultteja,
jotka olisivat voineet vastustaa vaikutusvaltaista -
asiantuntijoiden ja syyttäjän konsulttien armeijaa.
Onneksi professori Neri oli paikalla.
Hän oli tunnettu asiantuntija,
joka oli puolueellisuuden yläpuolella.
Hänen osuutensa oli faktojen selvittäminen.
Tässä näemme, mitä todella tapahtui.
Näemme, mitä olisi tapahtunut, jos 12 sekuntia ennen törmäystä -
ruorimies olisi kääntynyt vasemmalle, kuten Schettino käski.
Näettekö?
Kallio hipaisee, ja sitten alus liikkuu poispäin.
Vaikka se olisi osunut, törmäys olisi tapahtunut -
perän puolella,
eikä se olisi repinyt kaikkia viittä osastoa.
Käsiohjaus.
Rusli Bin työskenteli ennen -
huoltomiehenä ja jopa stuerttina.
Schettino oli jopa lähettänyt sähköpostia -
osoittaakseen ongelmat, jotka johtuvat -
henkilökunnan epäpätevyydestä.
Hänelle sanottiin,
että se oli ainoa vaihtoehto.
Vaikka ruorimies olisi noudattanut käskyä -
eikä laiva olisi ajanut karille,
siitä huolimatta Schettinon -
ei olisi pitänyt tehdä ohipurjehdusta.
Olisi ollut mielenkiintoista kuulustella ruorimiestä.
Se ei ollut mahdollista, koska ruorimies sai kadota -
ja palata kotimaahansa.
Emme ole löytäneet häntä enää.
Käynnistä generaattori.
Mitä?
Hätädiesel! Käynnistä hätägeneraattori!
-Päällikkö. -Niin?
-Olemmeko saaneet vettä? -Kyllä, paljon. Emme voi mennä alas.
-Minne? -Konehuoneeseen.
-Onko vettä paljon? -Siellä on vettä. Alas ei pääse.
Mennään toista kautta.
Odota hetki, käynnistän moottorit ja kerron sitten.
Kapteeni? Ilmoitammeko matkustajille?
Kyllä. Kertokaa sähkökatkosta.
Kerro, mitä on tekeillä. Missä olet? Mitä nyt?
Olen konehuoneessa. Käyn katsomassa.
Hyvät naiset ja herrat, saanko huomionne?
Teknisten ongelmien takia meillä on sähkökatkos.
Toistan, teknisten ongelmien takia meillä on sähkökatkos.
Ei ole syytä paniikkiin. Pysykää rauhallisina.
Teknikkomme työstävät ratkaisua ongelmaan.
Toistan, meillä on sähkökatkos.
Teknikkomme kehittävät jo ratkaisua. Kiitos.
Yhtäkkiä käytävässä kohistiin.
Halusimme kysyä pojalta jotain,
mutta hän ei tiennyt mitään. Se oli kaoottista.
Sitten sanoimme pakkaavamme pari juttua ja lähtevämme ulos.
Ensimmäinen ilmoitus oli: "Ei huolta."
Mutta ensin monilla eri kielillä.
Se sai meidät vähän hulluiksi, kunnes se muuttui saksaksi,
ja sanottiin, että musta laatikko oli epäkunnossa.
Tiesimme yhtä paljon kuin ennenkin,
koska emme tienneet, mitä se on laivassa.
Kävellessämme takaisin huomasimme,
että alus oli vinossa.
Komentosillalla oli kaksi punaista valoa.
Eli alus ei ole hallinnassa.
Työntövoimaa ei ole,
eikä peräsin toimi.
-Puhutko espanjaa? -Puhun.
Miksi sinulla on pelastusliivit, kun kaikki on hyvin?
Miksi? Jos kaikki on hyvin?
-Kaikki on hyvin. -Miksi sitten?
Varmuuden vuoksi.
Hullua.
Kun ensimmäinen hälytys alkoi, menin sairastupaan.
Olimme pienessä huoneessa ovi auki.
Näimme EKG-kärryn ajavan ohitsemme.
Hoitajani, joka oli minua terävämpi,
sanoi: "Laiva kallistuu.
Meidän on arvioitava tilanne."
Sitten ilmoitettiin, että vesi nousi.
Onneksi kansia B ja C ja C oli aloitettu evakuoida.
Miehistö asui siellä.
Voimmeko käynnistää edes yhden moottorin?
Emme ole vielä alakerrassa, kapteeni!
Emme pääse konehuoneeseen tyyrpuurin puolelta.
Keskuskytkimeen asti on vettä.
Sitten me uppoamme. En taida ymmärtää.
Niin.
Keskukseen asti on vettä. Anteeksi, kapteeni.
Emme saa moottoria käyntiin. Hätägeneraattori tulvii.
Haluan tietää vain yhden asian. Käynnistyykö alus vai ei?
Jos ei, minun on laskettava ankkurit.
Emme voi käynnistää moottoria. Generaattori tulvii.
Pari minuuttia törmäyksen jälkeen hän tiesi,
että laiva oli mennyttä.
Se oli uppoava laiva.
Seisot uppoavassa laivassa,
etkä varmistanut pelastusveneitä merellä,
ja laivan ja matkustajien evakuointia?
Roberto, minä mokasin.
Ajoin Gigliosaaren ohi.
Kapteeni Palombo sanoi: "Tee ohipurjehdus."
Menin ja osuin matalaan veteen perällä.
Olen kuollut. Älä sano mitään. Minä kuolen.
Roberto Ferrarini oli yhtiön FCC,
eli laivuekriisikoordinaattori.
Hänen työnkuvansa kattaisi vain tärkeimmät asiat,
eli hän käsitteli vain raha-asioita.
Kaikki lakkoon liittyvä, henkilökuntaongelmat, pienet viat,
mutta ei mitään, mikä olisi vahingoittanut matkustajia -
tai ympäristöä.
Tein tämän miellyttääkseni häntä.
Purjehdin ohi ja näin pienen kiven.
Nyt meillä on sähkökatkos, koska ajoimme karille.
Sääntöjen mukaan komentajan -
on ilmoitettava viranomaisille ja laivan omistajalle.
Jos omistaja kuulee siitä, hänen on kerrottava meille.
Costa Cruisesista ei ole soitettu.
Heistä tilanne ei ollut niin vakava,
että viranomaisille pitäisi ilmoittaa.
Olen sisäänkäynnillä.
Hetki vain. Kerro tulvivista, sinetöidyistä osastoista.
Komentosillalla tiedettiin, että alus uppoaisi.
Upseeri Iaccarino lähetettiin alakertaan arvioimaan vahinkoja.
Ainakin kolme vierekkäistä osastoa oli veden vallassa.
Kallistumme vasemmalle.
Vesi voi olla 1,5 metriä 0-kannelta.
Turvallisuuspolitiikka on laivalla, että sen on pysyttävä pinnalla.
Sitä pidetään yhä "turvallisena", jos kaksi osastoa on veden vallassa.
Aluksessa on kolme osastoa, joten se on hylättävä.
Vesi ei nouse. Tiiviit ovet pitävät.
Vesi on1,5 - 2 metrin päässä 0-kannen vasemmalta puolelta.
Rob, kuuntele.
Emme me uppoa.
Lasken ankkurin kohta.
Odotetaan täällä ja hankitaan hinaaja -
hinaamaan meidät pois.
Schettino toivoi pelastavansa laivan matkustajineen -
ja miehistöineen.
Hän ei käsittänyt, miten vakavasta vauriosta oli kyse.
Ferrarinille hän sanoi: "Lähettäkää hinaajia ja helikoptereita."
Hän oli varma, että laiva pääsisi satamaan.
Merellä on sääntönsä.
Näin pahassa onnettomuudessa -
kaikilla on tarkka tehtävä.
Kukaan ei tehnyt sitä, mitä piti.
Schettino ei tehnyt mitään.
Hän soitti Ferrarinille ja yritti selvittää asian.
Se oli anteeksiantamatonta Schettinolta.
Missä hitossa kapteeni on?
-Karabinieeri. -Haloo, karabinieeri?
-Kyllä. -Anteeksi, olen ystävieni kanssa.
Ystäväni äiti soitti ja pyysi apua,
koska he ovat Costa-risteilyllä.
Laiva törmäsi johonkin -
ja kaikilla on pelastusliivit.
-Kenelle soitamme? -Kenelle...
-En kuullut. Mitä tapahtui? -Hyvänen aika.
Joskus noin kello 22 tai 22.06 -
saimme puhelun karabinieerilta Praton kaupungista.
Hän ilmoitti Livornon kapteenin komentosillalle,
että eräs nainen oli kuullut äidiltään,
joka oli risteilyaluksella,
että laivalla oli sähkökatkos,
että esineitä putosi pöydistä, kun he söivät illallista,
ja että heitä oli pyydetty pitämään pelastusliivejä.
Komentosillalla henkilökunta havaitsi aluksen paikallaan -
Giglio-saarella.
Laiva oli matkalla Savonaan, mutta keula osoitti etelään.
Se oli outoa, koska toisaalta tiesimme sen ajelehtivan -
tuulten ja virtausten vaikutuksessa.
Toisaalta se oli hyvin lähellä saarta,
joten tilanne oli vaarallinen.
Costa Concordia. Costa Concordia.
Rannikkovartiosto Porto Santo Stefanosta.
Kuuluuko kanavalta 16?
Täällä Costa Concordia.
Iltaa, Costa Concordia.
Onko aluksella ongelmia?
Kerro sähkökatkosta.
Meillä on sähkökatkos. Arvioimme tilannetta.
Tarvitsetteko apua
vai pysyttekö vain aloillanne?
-Giglion saarella? -Roberto?
Jäämme arvioimaan sähkökatkosta.
Millainen ongelma? Onko vika generaattorissa?
Praton poliisi sai puhelun -
matkustajan sukulaiselta, joka sanoi,
että kaikki putoaa ruokasalissa.
Ei, täällä on sähkökatkos. Arvioimme tilannetta.
Kauanko sähkökatko on jatkunut?
Noin 20 minuuttia.
Pitäkää meidät ajan tasalla.
Kuulimme ensimmäisen -
puhelun Livornon rannikkovartiostolta.
Kuulimme ihmisten huutavan -
pelastusliiveihin pukeutuneina.
Kuulimme kuulutuksen, jossa kehotettiin kaikkia -
pysymään rauhallisina.
Se ei sopinut yhteen sähkökatkon kanssa.
Otin henkilökohtaisesti yhteyttä kapteenin hätänumeroon -
selittääkseni heille,
että se, mitä he kertoivat alukselta käsin,
ei ollut totta siitä, mitä tapahtui.
Laiva kääntyi täysin Jumalan tahdosta.
Laiva olisi kaatunut,
ellei tuuli olisi vienyt sitä kiviä kohti.
4 200 ihmistä olisi kuollut.
Aluksella vallitsi paniikki.
Ihmiset olivat kauhuissaan.
Tilanne oli: "Jokainen huolehtikoon itsestään."
Sinä iltana olimme hyvin onnekkaita,
sillä Costa Concordia -
ajautui päin Giglion saarta -
ja se jäi sinne lepäämään.
Muuten katastrofi olisi ollut paljon suurempi.
Tajusimme vaaran, ja hän sanoi:
"Mennään yläkertaan. Näin pelastusliivit."
Kävelimme kahdeksan kerroksen portaat ylös,
mutta olimme niin huolissamme, että unohdimme hytin numeron.
Jonkin ajan kuluttua löysimme heidät.
-Tietoja ei ollut. -Ei.
Pakkasimme pari juttua ja laitoimme pelastusliivit päälle.
Sitten menimme ulos.
Kävelimme ravintolan läpi, ja kaikki kolisi.
Kuulin astioiden kolinaa kauan sen jälkeen.
Sirpaleita oli kaikkialla. Ei voinut kävellä,
koska kaikkialla oli rikkinäisiä esineitä. Se oli hullua.
Evakuoidaan miehistö ja matkustajat myös.
Miksei Ferrarini vastaa?
Menimme taas alas.
Paikalle tuli ihmisiä pelastusliiveissä.
He vain istuivat siellä. Joskus he ulvoivat, joskus kiljuivat.
Monet seisoivat jo kokoontumispaikalla.
Mutta meille ei annettu järjestystä. Sitten sanoimme:
"Ehkä meidän pitäisi hankkia pelastusliivit."
Laivalla oli myös paljon lapsia,
pieniä italialaisia lapsia äitiensä kanssa.
Lopulta kysyimme, minne menisimme.
Ensin he käskivät mennä eteen. Sitten taakse.
Ei tullut enää ilmoituksia siitä,
mitä tehdä, joten ajattelimme mennä ulos,
jotta näemme, missä olemme.
Onko teillä pumppuja päällä? Eikö?
Emmekö voi estää ajelehtimista?
Olin ollut laivastossa monilla aluksilla.
Menimme neljänteen kerrokseen,
jossa oli pelastusveneitä.
Aloin valmistella pelastusvenettä.
Olin yksin. Ulkona ei ollut ketään.
Miehistön jäseniä oli niin vähän.
Näin vain yhden, joka tuli kanssani
pelastusveneeseen auttamaan.
Se oli yhtä sotkua.
Ihmiset huusivat ja varastivat pelastusliivit,
koska niitä ei ollut tarpeeksi.
He sanoivat: "Hakekaa ne hytistänne. Pysykää rauhallisina."
Ihmiset huusivat, lapset itkivät,
lattialla oli vettä, ihmiset liukastelivat.
Pysy rauhallisena.
Riitelimme, koska näimme,
miten pahasti alus kallistui.
Nimeni on Sabatelli Nada.
Tammikuun 13. päivän iltana vuonna 2012 olin -
Costa Concordian kyydissä.
Nimeni on Grattagliano Valentina.
Minulla on yhä kulkukorttini.
Olen Giuseppe Miccoli.
Minä toin pelastusveneet rantaan.
Laiva on kallellaan vasemmalle.
Ei aavistustakaan.
Menimme nousevalle puolelle -
ja soitin karabinieereille. He käskivät -
soittaa rannikkovartiostolle.
"Pyydän apua. Voitteko soittaa heille?"
Sain numeron, ja soitin rannikkovartiostolle.
He sanoivat: "Kuulimme sähkökatkosta."
Sanoin: "Olen työskennellyt sotilasaluksilla,
joissa 'pimennys' tarkoittaa sähkökatkoa,
ei sitä, että alus on kallellaan 7 - 8 astetta."
He sanoivat: "Lähetimme varmuuden vuoksi jo kolme venettä."
RANNIKKOVARTIOSTO
Livornon apulaispäällikkö oli epäluuloinen.
Hän sanoi: "He eivät puhu totta."
Soitin taas komentosillalle.
Vasta silloin Costa Concordia kertoo, että sähkökatkon lisäksi -
alukseen vuotaa vettä.
Kyse ei siis ole vain sähkökatkosta, vaan myös vuodosta?
Kyllä. Kyllä, meillä on vuoto.
Tarvitsetteko hinaajan tai jotain muuta apua?
Onko loukkaantuneita?
Pyydämme yhtä hinaajaa.
Matkustajilla on jo pelastusliivit.
Ensireaktioni oli pelko.
Amerikkalaiset sanovat käyttävänsä koko elämänsä -
valmistautuen pelastusoperaatioihin,
mutta rukoillen, ettei siihen ole tarvetta.
Tällaisissa tilanteissa -
sillä on aina hintansa. Hinta on ihmishenget.
Guardia di Finanza-vene ei ollut kaukana,
joten ohjasimme sen paikalle.
Kapteeni, lähestymme teitä.
Kun he lähestyvät, he näkevät Concordian,
kallistuneena tyyrpuurin puolelle,
joten perä on merenpohjassa tai kivessä.
He kertoivat myös, että tyyrpuurin ankkuri oli alhaalla,
joten pelastusveneitä voitiin laskea.
Mikseivät he laske pelastusveneitä?
Aivan. Vesi nousee perän hisseihin ja jatkaa nousuaan.
Vesi nousee metrin korkeuteen. Se pääsee sisään palo-ovista.
No niin, Rob. Tilanne pahenee.
22.31 46 MINUUTTIA TÖRMÄYKSESTÄ
Ei vielä.
Kello on noin 22.30.
Hän ei ole antanut -
hätäkutsua eikä hälytystä.
Hän ei ole käskenyt hylätä alusta.
Miehistö seisoi pelastusveneiden edessä,
eikä päästänyt ihmisiä sisään. Päinvastoin.
Sitten työntekijä ilmoitti:
"Menkää hytteihinne,
älkääkä panikoiko."
Kapteenimme puolesta -
pyydämme teitä palaamaan hyttiinne -
tai voitte halutessanne mennä pääsaliin.
Kaikki on hallinnassa. OK?
Kapteeni, matkustajat menevät veneisiin.
Teemmekö yleishälytyksen?
Odota.
Monet sanoivat: "Tehkää yleishälytys, tehkää hälytys."
Hän sanoi: "Odottakaa."
Viime hetkeen asti hän yritti löytää keinon päästä pois.
Hän tiesi, että alus oli mennyttä.
-Meidän on hylättävä alus! -Pois sieltä!
Käske hylätä alus!
Hyvä on, mutta soitan ensin Ferrarinille.
48 MINUUTTIA TÖRMÄYKSESTÄ
Roberto, kaikki menee pieleen.
Olen 0,2 metrin päässä saaresta.
Hyvät naiset ja herrat, huomio.
Pysykää rauhallisina -
ja kokoontukaa kokoontumispaikalle neloskannelle
pelastusliivit päällä.
Noudattakaa henkilökunnan ohjeita.
Kerääntykää kokoontumispaikalle,
tapaamispaikalle kannelle neljä.
Puhuin juuri kuulutuksia tekevän stuertin kanssa.
He pitävät kaikki rauhallisina. Olemme aivan saaren edessä.
Ei kuvia.
Kun pääsimme neloskannelle, se oli tupaten täynnä.
Epäinhimilliset kohtaukset olivat jo käynnissä.
Ihmiset juoksivat villinä,
huusivat ja tönivät.
Se ei ollut "naiset ja lapset ensin".
He käyttäytyivät niin.
En halua demonisoida ketään, koska tilanne oli poikkeuksellinen,
mutta oli järkyttävää nähdä, että jokainen oli omillaan.
Olosuhteet neloskannella olivat jo hyvin huonot.
Costa Concordia, onko teillä hätä?
-Onko teillä hätä? -Mitä sanon, kapteeni?
Lähetämme hätäsignaalia tällä hetkellä.
Kerro heille.
Annamme nyt hätäsignaalin.
Lopulta he antoivat hätäsignaalin pyynnöstäni.
Jos olisimme odottaneet, pelastajat olisivat tulleet myöhemmin.
Hänen laivansa ajoi 17 solmun nopeudella kallioita vasten.
Se ei ole naurun asia,
mutta laiva kelluu yhä.
Laivalla oli 4 000 ihmistä.
30, 40, 50 meripelastusyksikköä ei riitä.
Heidän on päästävä pois laivasta.
Heidän kohtalonsa on päällystön käsissä.
Jos johto ei tee yhteistyötä ulkopuolisten pelastajien kanssa,
se ei onnistu.
Ensin voi kuvitella hetken huumaa,
mutta yli tuntia myöhemmin,
kun alus...
Kun tietää, että laiva uppoaa-
missä vaiheessa lasketaan pelastusveneet
ja pelastetaan matkustajat?
Hän ei tehnyt mitään sellaista.
Kun saimme selvempiä tietoja,
Schettino antoi heti yleishälytyksen.
Hän yritti päästä ensin mahdollisimman lähelle.
Jos hän olisi antanut käskyn,
kun laiva kulki yhä tietyllä nopeudella,
pelastusveneet olisivat luultavasti kaatuneet.
Satoja ihmisiä olisi kuollut.
Oikea teko olisi ollut suorittaa ammatillisia tiedusteluja -
oikeiden simulaatioprosessien avulla.
Nimeni on Mario Pellegrini.
13. tammikuuta 2012
olin Giglio-saaren apulaispormestari.
Olin juuri palannut Yhdysvalloista sattumalta risteilyalukselta.
Olin juuri menossa nukkumaan,
koska kärsin edellisyön aikaerosta.
Giglion saaren poliisipäällikkö soitti minulle.
Hän sanoi, että Giglion sataman ulkopuolella oli alus pulassa.
Hain autoni ja ajoin Giglion satamaan.
Saaren itäpuolelle johtavalla tiellä -
en ollut uskoa silmiäni.
Valtava laiva oli karilla ja täynnä valoja.
Jatkoin ajamista, koska osasin reitin sinne ulkoa.
Tai ehkä autoni tunsi tien paremmin kuin minä.
Mutta en saanut silmiäni irti laivasta.
Adrenaliini alkoi virrata,
eikä minua enää nukuttanut.
Saavuin pääaukiolle ja jätin autoni sinne.
Tapasin pormestarin, joka oli tullut pari minuuttia ennen minua.
Ryhdyimme yhdessä toimiin.
Soitimme kaikille, jotka osasivat auttaa,
avasimme kouluja ja aloitimme kaikki mahdolliset hätätoimet -
saarelta käsin.
Emme vieläkään ymmärtäneet, mitä oli tapahtunut.
Kun kuulimme käskyn jättää alus, parini,
joka on asiantuntija, sanoi: "Olen saanut tarpeekseni."
Hän käveli tyypin luo,
joka piti kaikki ulkopuolella. Ravisteli häntä ja sanoi:
"Pois tieltä. Tulemme läpi."
Emme voi jäädä tänne."
Koko kansi oli sekaisin.
Ihmiset juoksivat ympäriinsä kuin päättömät kanat.
He eivät tienneet, mikä olisi heidän veneensä.
He hyppäsivät ensimmäiseen,
jonka löysivät. Jotkut liukastelivat kannella, joka oli vinossa.
Se oli traagista.
Yritin sanoa, että olimme 200 metrin päässä Gigliosta.
Olin varma, että olimme avomerellä. Emme nähneet saarta.
Emme olleet ehtineet katsoa siihen suuntaan.
Näimme aina avomeren.
Miksei kukaan rauhoittanut matkustajia?
Jos laskemme pelastusveneet,
voinko ilmoittaa radiolla, että hylkäämme aluksen?
Odottakaa. Evakuoimme matkustajat.
Sano: "Evakuoimme matkustajat."
Evakuoimme matkustajat itse ja saamme heidät maihin.
Hän ei voinut hyväksyä, että hänen, laivan kapteenin,
piti käskeä matkustajia jättämään alus.
Se oli hänelle häpeällistä.
Hän on täynnä itseään.
Hän ei olisi tehnyt niin.
Kun palasin yritettyäni saada tietoja, joita en saanut,
löysin hänet pelastusveneen vierestä. He olivat valmiita.
Hän seisoi siinä. Sanoin: "Mitä sinä teet?"
-"Minä odotan." -"Mitä? Mene kyytiin!"
Pelastusveneessä oli vain yksi paikka jäljellä.
Stuertti alkoi työntää sitä.
Alus oli kallellaan ja pelastusveneet olivat täällä -
joten ne jäivät jumiin alemman kannen alle.
Heilutimme sitä edestakaisin.
Se keinui hetken, ja sitten aloimme laskeutua.
Minua pelottaa.
Voi luoja. Siinä vaiheessa sanoin: "Me kaikki kuolemme."
Kolmannesta kerroksesta sata ihmistä pelastusveneessä.
Se on kuin sementtiä. Kaikki kuolevat.
Luulin kuolevani ja rukoilin.
Jälkikäteen tuntuu nololta.
-Ajattelin: "Viimeinen ajatus." -Kukaan ei tuntenut sinua.
"Omistin sen Jumalalle?" Totta puhuen kyllä.
Guardia di Finanza osoitti -
valonsäteellä aukkoa, joka imi kaiken sisäänsä.
Voi luoja. En ollut koskaan nähnyt mitään sellaista.
Se oli viilletty auki -
kuin partaterällä.
Sanottiin aina, että meidän pitää mennä etulinjaan.
Siellä oli yhä veneitä.
Meitä kiellettiin menemästä sinne, koska veneitä ei enää ollut.
En edes ajatellut pelkääväni. Me vain toimimme.
En voinut uskoa sitä todeksi.
Auttakaa!
Pelastusveneistä yritettiin -
tehdä merikelpoisia.
Ensin nostettiin ankkuri.
Siellä oli kokki, tarjoilija ja henkilökunta.
Kaikki olivat paikalla, mutta upseereja ei näkynyt.
He pettivät meidät kaikki.
Urani kapteenina on ohi.
Ajoimme karille.
Noudatamme oikeita toimintatapoja.
Pelastan kaikki matkustajat.
Ei hätää. Kaikki on hallinnassa.
Oppipoikana tehtäväni oli johtaa -
"Tango-India"-ryhmää ja pelastaa loukkaantuneet.
Lähdin heti törmäyksen jälkeen kannelta etsimään loukkaantuneita.
Adrenaliini auttoi minua toimimaan vaistonvaraisesti.
Toimin adrenaliinin varassa, kunnes olin maissa.
Evakuoimme matkustajat laskeutumaan.
Ajelehdin sinne, minne halusinkin.
Laskin kaksi ankkuria laiturien viereen.
Perä on matalassa vedessä.
Laiva ei mene minnekään.
Se ei voi mennä minnekään.
Mitä sanon lehdistölle?
Tämä on Livornon kapteeni. Pyydämme palvelusta.
Kuinka moni odottaa yhä evakuointia?
Taisimme evakuoida lähes kaikki.
Suurin piirtein. Laivaston pitää tietää.
Heidän pitää järjestää kuljetus.
-Jotta he voivat kuljettaa. -200-300 henkeä.
Henkilökunta ja matkustajat, 200-300 henkeä.
Noin 4 000 on evakuoitu.
Lähtevätkö kaikki, vai jääkö joku?
Jään, koska olemme lähellä rannikkoa.
Taidamme olla merenpohjaa vasten.
Veden takia.
Kallistuksen pitäisi jo loppua veden ansiosta.
-Sen ei pitäisi.. -Jäätkö siis yksin?
-Vai jääkö kukaan muu? -Taidan jäädä yksin.
Se sopii, kapteeni.
Ota asiakirjat ja tule kanssani neloskannelle.
Hylkäämmekö komentosillan?
En käskenyt hylätä sitä. Tule mukaani.
Kapteeni Schettinon olisi pitänyt pysyä komentosillalla.
Hänen ei pitänyt vaellella.
Hänen piti pysyä komentosillalla -
ja hoitaa kaikki toimenpiteet.
Hänen piti lähteä viimeisenä.
Näimme pelastusveneiden lähtevän isolta laivalta.
Kun ensimmäinen saapui satamaan, -
pormestari ja minä autoimme matkustajia.
Pyysimme tietoja, mutta kukaan ei kertonut mitään.
Sanoin: "Pomo, ehkä minun pitäisi tulla mukaan."
Hän nyökkäsi ja sanoi: "Kyllä."
Matkalla sinne katselin laivaa ihmeissäni.
Mitä lähemmäs pääsimme, sitä isompi
ja pelottavampi se oli.
Se kohosi yläpuolelle kuin se putoaisi päällesi.
Pysähdyimme laivan keulaan,
jossa oli luotsitikkaat.
Niitä oli vaikea kiivetä.
Kun pääsin alukseen, etsin upseeria.
Yritin päästä komentosillalle.
Kävelin ympäriinsä noin 20 minuuttia.
En tavannut ketään.
Kun palasin oikealle puolelle,
siellä oli ihmisiä, myös vanhuksia,
jotka tarvitsivat apua päästäkseen
pelastusveneisiin alempana.
Kaikki nämä ihmiset tulivat aluksen toiselta puolelta.
Sanoin itselleni,
että minun pitää mennä toiselle puolelle ja viedä muut sinne.
He estivät pelastusveneitä laskeutumasta,
koska muuten ne olisivat osuneet laskevaan köliin.
Kaikkien piti päästä toiselle puolelle.
Siellä he olisivat lähempänä vettä.
Pelastusveneet olivat poissa ja pelastuspoijut olivat vedessä.
Ne piti täyttää itse.
Siellä oli pieni reikä,
josta piti ryömiä sisään vedestä.
Katsoin Sandraa ja pyysin, ettei hän tekisi sitä minulle.
En pystyisi siihen.
Odotetaan, että voimme kävellä veteen hyppäämättä,
koska emme tiedä, mitä sen alla on.
Niinpä me vain odotimme pitkään.
Kuvittelin meidät veteen ja sitten pelastusvene palasi.
Se kaarsi todella lähelle laivaa,
ja pääsimme sinne kuivin jaloin.
Varovasti, varovasti.
Älkää viitsikö.
Ehkä oli jo melkein keskiyö.
Vene saapui, ja yhtäkkiä kaltevuus muuttui nopeasti.
Siinä vaiheessa hyppäsimme veneeseen.
Minä, Salvatore -
ja kapteeni Schettino hyppäsimme.
Nousimme veneen katolle,
ja huomasin kapteenin siellä.
Kolmoskansi oli heti veden alla,
joten emme voineet palata siltä puolelta.
Jos joku olisi jäänyt kannelle,
hän olisi päätynyt veteen.
Pohjavirtausten ja pyörteiden keskellä -
selviytyminen oli -
yhtä todennäköistä kuin kuoleminen.
Selviytymisvaistoni käski minun hypätä pelastusveneeseen.
Voin sanoa olleeni onnekas,
koska heti kun astuin neloskannen
vasemmalle puolelle,
alus alkoi kaatua.
Se kallistui kolmannen kerran.
Se oli traagista, koska kolmannen kallistuksen takia -
kansi oli toiselta puolelta veden alla.
Veden ääni oli kamala.
Se oli uskomattoman voimakas.
Pelko valtasi meidät kaikki.
Olimme melkein toisella puolella,
kun alus heilahti taas.
Vesi tuli meitä kohti, ja syntyi valtava tulva.
Syntyi paniikki. "Peräänny!"
Pidimme kahta rouvaa kädestä. Me kiskoimme,
mutta se ei toiminut. Minä ja Marcel liukastelimme.
Lopulta jäimme jumiin hissien kohdalle.
Kun vesi oli vyötärönkorkuista,
hissin ovet aukesivat.
Ne repesivät kappaleiksi.
Toinen naisista huusi lyhyen, väkivaltaisen huudon,
ja sitten he olivat poissa.
He eivät olisi voineet selvitä.
Kaikki lähellämme olleet, jotka eivät pitäneet kiinni,
huuhtoutuivat pois.
Luulin, että vain me olimme selvinneet.
Eräs nainen piteli minua tiukasti ja sanoi:
"En halua kuolla."
Sanoin: "Et sinä kuole. Sinulla on pelastusliivi -
ja pääsi on veden pinnalla."
Sinun ei tarvitse pelätä."
Niin,
mutta hississä tai hissikuilussa.
Se ei toiminut.
GUARDIA DI FINANZA.
Emme tienneet, mitä tapahtuisi.
Toiselle puolelle ei enää päässyt, koska se oli liian kaukana.
Meidän puoleltamme vesi nousi yhä korkeammalle.
Sitten me hätäännyimme.
Olimme toivottomassa tilanteessa,
josta ei pääse pois.
Jossain vaiheessa laiva lakkasi liikkumasta -
ja uskomattoman onnenpotkun ansiosta -
täysikuu alkoi paistaa meille.
Sillalla oli varmaan sata ihmistä.
Siellä oli uskomaton yleisö.
Näin perheitä, ihmisillä oli lapsia.
Kaikki halusivat kyytiin. Sanoin: "Käyttäydytte kuin eläimet."
"Naiset ja lapset ensin."
Älkää käyttäytykö kuin pedot."
Kuulin takaani äänen,
joka oli toisaalta rauhoittava.
"Älkää kohdelko heitä noin. Heitä vain pelottaa."
Käännyin ja näin miehen, joka oli noin 60-vuotias.
Hieman ylipainoinen, parrakas,
suuret silmät ja leveä hymy.
Se oli paniikin hetki.
Kun paniikki iskee...
Sekin opetetaan.
Kapteenilla oli sama tilanne. Hän menetti hallinnan.
Koskaan ei tiedä, miten joku reagoi paniikkiin,
vaikka olisi laivan koulutettu kapteeni.
Jopa hän lankesi paniikin ansaan.
Nimeni on Roberto Galli.
Vuonna 2012 olin Giglion saaren poliisipäällikkö.
Olen ensimmäinen, joka löysi Francesco Schettinon -
haaksirikkoyönä.
Pääsimme Concordian aluksen eteen.
Kaikki ihmiset olivat hypänneet mereen. Jotkut loukkaantuivat.
Siellä oli jopa vammainen ihminen.
He kokoontuivat yhteen lämmittelemään,
koska vaikka ilta oli kaunis, oli silti 13. tammikuuta.
Löysin viisi tai kuusi ihmistä polulta.
Yksi heistä esitteli itsensä laivan upseeriksi.
Kauempana oli kapteeni Schettino, joka puhui puhelimessa.
Lähestyin kapteeni Schettinoa ja esittelin itseni.
Sanoin: "Voin viedä teidät satamaan
ja sieltä takaisin laivalle."
Hän ei näyttänyt märältä.
Hän ei siis ollut pudonnut mereen.
Muut upseerit sen sijaan olivat läpimärkiä.
Kapteeni sanoi: "Jään koordinoimaan evakuointia."
Sanoin: "Et voi koordinoida mitään täältä käsin."
Pari upseeria sanoi:
"Kapteeni, menkää satamaan ja palatkaa."
Hän oli päättänyt jäädä.
En saanut häntä muuttamaan mieltään.
Haloo? Tässä on De Falco Livornosta. Onko tämä kapteeni?
Hyvää iltaa, kapteeni De Falco.
Kuuntele, Schettino. Aluksella on ihmisiä loukussa.
Viekää vene keulan alle tyyrpuurin puolelle.
Luulen, että sillä hetkellä -
kapteeni Schettino ei ymmärtänyt, mitä oli tapahtunut.
Hän ei ollut vielä käsitellyt valtavaa tuhoa -
ja tragediaa.
Minä koordinoin pelastusoperaatiota.
Mitä koordinoit?
Se, että hän sanoi:
"Minun pitää koordinoida pelastusoperaatioita täällä."
Siltä alueelta käsin mitään ei ollut tehtävissä.
Se kertoo hänen mielentilastaan.
Silloin soitettiin kuuluisa puhelu -
kapteeni De Falcolta.
-Nouse kyytiin! -Kapteeni, pyydän.
Ei, nyt sinä nouset kyytiin. Nouse kyytiin.
-Hyvä on, kapteeni. Minä menen. -Mene nyt.
Schettino sanoi: "Pidin yhteyttä kivikosta -
satamaviranomaisten ja vastuussa olevien -
viranomaisten kanssa."
"Koordinoin pelastustoimia ja ehdotin,
miltä puolelta alusta tulisi lähestyä,
mistä eloonjääneet löytyisivät."
Sitten hän mainitsi -
nähneensä veneen, jossa oli lyhty ja valo.
Hän oli pyytänyt kyytiä takaisin laivalle.
Nimeni on Massimo Bancalà.
12. tammikuuta 2012 olin moottorialus Aegiliumilla.
Pelastimme 80 eloonjäänyttä pelastusveneestä.
Minut lähetettiin pelastusveneelle etsimään
eloonjääneitä vedestä -
tai auttamaan ihmisiä Concordian oikealla puolella.
Kun pääsimme perille, tyyrpuurin puolella -
kaksi ihmistä yritti kiinnittää huomiomme valoilla.
Lähestyimme heitä.
Toinen heistä oli kapteeni Schettino.
Hän nousi veneeseen -
ja kun he lähestyivät laivaa,
se alkoi vuotaa.
Merimiehet käskettiin takaisin satamaan,
eikä Schettinon mukaan.
Se oli töyssyistä.
Veneet liikkuivat edestakaisin luoden lisää aaltoja.
Veneeseen tuli vettä kahdesti, joten olimme vaarassa upota.
Hän ei olisi päässyt enää ylös,
koska tikkaat olivat täynnä matkustajia.
Olisi ollut vaikeaa kiivetä takaisin ylös.
Kapteeni oli hyvin hiljainen.
Hän oli järkyttynyt, koska tiesi, mitä oli tekeillä.
Hän oli turhautunut, koska ei voinut palata alukselle.
GUARDIA DI FINANZA.
Schettino ei paennut.
Hän ei ollut "kapteeni Coward", joka hylkäsi laivan.
Hän oli viimeinen, joka poistui laivasta,
ja hänen oli pakko päästä pois. Muuten hän olisi kuollut.
Hänkin yritti palata alukselle, mutta ei onnistunut.
Se ei ollut mahdollista.
Kaikki syyttäjät sanovat,
että olimme hänelle ilkeitä.
Me tutkimme kaiken selvittääksemme asian,
hyvin perusteellisesti.
Kukaan muu kuin Schettino ei voinut olla -
syyllinen.
Olimme ainoa hotelli, joka oli auki sinä iltana.
Meillä oli jo kaksi nukkuvaa vierasta.
Olen Paolo Fanciulli. Omistan Bahama-hotellin.
Sinä yönä otimme vastaan satoja eloonjääneitä.
Viimeinen heistä oli kapteeni Schettino.
Kun näin laivan uppoavan, juoksin hotelliin -
ja laitoin lämmityksen ja valot päälle. Valmistelin huoneet.
Sitten näin oransseihin pukeutuneen väkijoukon.
Heillä oli yhä pelastusliivit,
eikä kukaan halunnut riisua niitä.
Ei ollut kylmä,
mutta olimme pukeutuneet kevyesti,
koska tulimme laivalta, jossa oli lämmin.
Tämä ei ole vitsi.
Ihmisiä on kaikkialla.
Kirkko oli täynnä ihmisiä pelastusliiveissä.
Kirkko oli täynnä. Lapsia uimapuvuissa, ihmisiä ilman kenkiä.
Kukaan ei kantanut mitään. Ei mitään.
Heitä alkoi tulla huoneisiin, ainakin 30-40 kerrallaan,
pakattuina kuin sardiinit.
Minulla ei ollut enempää tilaa,
mutta heitä tuli lisää.
Hotelli, apteekki.
Giglio Islandin asukkaat olivat...
Jotkut jakoivat takkeja ja mekkoja. He olivat ihania.
Annoimme heille kaiken, mitä meillä oli. Annoimme heille juotavaa.
Kaikki, mitä meillä oli, loppui muutamassa minuutissa.
Yritimme antaa heille peittoja, mutta niitä ei ollut tarpeeksi.
He repivät verhoja peittääkseen itsensä.
He ottivat minkä tahansa suojan ja veivät sen mukanaan.
Huopia ei ollut paljon. Vain muutama.
Kun pääsimme sinne, he olivat jo lähteneet.
Lopulta sitä tunsi olevansa onnekas,
koska kuuli, että joidenkin piti vielä päästä pois.
Jotkut sanoivat, että muita oli kuollut.
Lopulta sitä lakkaa ajattelemasta itseään.
Hän oli yhdellä puolella ja minä toisella.
Sitten saatoimme katsoa uudestaan ja sanoimme:
"Jokainen huolehtii itsestään."
Tuntemamme voimattomuus, kuolemanpelko,
joka valtasi meidät,
sai meidät sanomaan:
"Emme kiinnitä huomiota muihin nyt,
koska juuri nyt emme pääse ulos."
Jokainen huolehtii itsestään. Se on brutaalia.
Lopulta vettä virtasi sisään.
Ensin vettä oli polveen,
sitten vyötärölle, ja se nousi vain.
Yläpuolellani oli 10-20 senttiä ilmaa.
Yritin pysyä ilmataskussa.
Sitten ajattelin:
"Pidätä hengitystäsi ja katso, minne se vie."
Jossain vaiheessa sain kaiteesta kiinni.
Siirryin tangon avulla -
käytävälle metri metriltä.
Kolmen, neljän metrin jälkeen on täysin rikki.
Se oli loputtoman pitkä aika,
kunnes jossain vaiheessa -
suuntasin kohti kantta.
Sukelsin ja ajauduin ravintolaan.
Sitten sain jostain kiinni.
Kiipesin ylös, joten ainakin olin kuivalla maalla.
Pidin tiukasti kiinni rakennelmasta
ja kiipesin ylös askel askeleelta.
Makasin ulomman rungon päällä.
Täytyy rehellisesti sanoa,
että jokaisen kuulemani äänen -
ja laivan jokaisen liikkeen myötä
tunsin pelkoa siitä,
että Costa uppoaa täysin.
Pelastuminen tai muu ei kuulunut kuvaan.
Huusin yhä uudelleen: "Apua!"
Sitten kuulin äänen.
"Tulkaa tänne. Tässä on uloskäynti."
Sitten näin kaksi ihmistä ja uin tuohon suuntaan.
Yritin viimeisillä voimillani päästä pois vedestä.
Sitten ryömimme kuilua pitkin.
Kun katsoimme ylös, näimme taivaan.
Mutta korkeammalle ei voinut kiivetä, koska se oli ruostumatonta terästä.
Sitten yhtäkkiä joku katsoi reiän läpi.
Näimme ihmisten huutavan -
apua syvyyksistä. Kuulin veden tulevan.
Etsin heti köyttä,
ja hitaasti mutta varmasti vedimme yhdeksän ihmistä tunnelista.
Se oli todella väsyttävää.
Autoin viimeisen nuoren miehen ulos.
Hän sanoi nähneensä lapsen ja aikuisen ruumiit ravintolassa.
Sitten aloimme puhua tragediasta. "Kuka tietää,
montako heitä oli?"
Ryömin ulompaa runkoa pitkin,
kun näin tikkaat.
Laskeuduimme tikkaat yksi kerrallaan
pieneen veneeseen.
Näin rannikkovartioston.
Tuolla oli valoja. Tuolla oli saari.
En voinut uskoa silmiäni,
koska kukaan ei ollut kertonut meille siitä.
Autoimme satoja ihmisiä alas laivasta.
Rannikkovartiosto pelasti ihmisiä merestä.
Oli hyvin vaikeaa saada ihmiset kiipeämään alas sinä iltana.
Ensinnäkin se oli liukas ja märkä.
Toiseksi vain yksi pystyi kiipeämään kerrallaan -
hitaasti alas. Jos joku liukastui,
pudotus oli 40-50 metriä.
Autoin ihmisiä rauhoittumaan.
Pelästymisen jälkeen se ei ollut helppoa.
Saavuin saarelle noin kello 16.30.
Ensimmäisenä näin valtavan määrän pelastusliivejä.
Kaikki pelastusliivit olivat kasassa.
Suurin huolenaiheeni oli, selviäisikö Mathias.
Kaikkien kasvoilla näkyi sanaton pelko siitä,
että kaikki eivät selvinneet.
Luonnollisesti minäkin tunsin sen, joten jatkoin etsimistä.
Voinko nähdä häntä missään?
Sitten näin hänet seisomassa kävelysillalla.
Olin niin onnellinen.
Polveni olivat heikot.
Minä murruin -
ja odotin istuen, kunnes saavuimme satamaan.
Sitten laskeuduin rannikkovartioston veneestä.
En ole koskaan itkenyt niin paljon.
Se vaikutti minuun paljon.
Jälkeenpäin miettii, mitä kaikkea on tapahtunut -
ja mitä pahempaa olisi voinut tapahtua.
Kyllä. Oli miten oli, olin iloinen,
että me molemmat pääsimme helpolla ja olimme onnekkaita.
Toiset eivät olleet yhtä onnekkaita.
Kahdeksan ja yhdeksän välillä kaikki lähtivät.
Heidän lähdettyään kapteeni Schettino tuli -
ja pyysi kahvia, jossa oli paljon sokeria.
Näin, että hän oli poissa tolaltaan.
Hän näytti väsyneeltä ja lannistuneelta.
Olin yllättynyt,
koska näin laivan ikkunasta terassiltamme. Hän sanoi:
"Karia ei ollut merkitty."
Aivan kuin hän olisi yrittänyt vapauttaa itsensä.
Se tuntui pahalta,
koska tajusin, että hän oli hermoromahduksen partaalla.
Samalla hän kuitenkin rehenteli -
ja sanoi, että kivi oli merkitsemätön.
Kuin kivi olisi syypää.
Ensisilmäyksellä Schettino
vaikutti hyvin ylimieliseltä.
Hän oli täynnä itseään.
Joskus häntä kävi melkein sääliksi.
Hän oli niin ilmiselvä syyllinen,
etten ymmärrä, miten hän luuli voivansa piiloutua
muiden mahdollisten skenaarioiden taakse, joita piti mahdollisina.
Schettino yritti selvitä tästä sotkusta keinolla millä hyvänsä.
Francesco Schettino joutui -
julman mediakampanjan uhriksi.
Se näytti hänet maailmalle pelkurimaisena -
ja epäpätevänä kapteenina,
joka upotettuaan laivansa hylkäsi miehistönsä -
ja matkustajat -
täyttämättä roolia, jonka laki velvoitti häntä suorittamaan.
Tuomarit olivat kuitenkin hyviä.
Mielestäni heihin oli vaikuttanut
alusta asti kuva
syntipukista,
jonka lehdistö oli maalannut ympäri maailmaa.
Tuomio -
kokonaisuudessaan on 16 vuotta vankeutta -
kulujen lisäksi.
Muistan hyvin,
että silloin lähetimme 12 - 13 ihmistä oikeuteen.
Kaikki heistä, paitsi Schettino,
sopivat tai valitsivat lyhennetyn käsittelyn.
Lyhennetty käsittely -
olisi lyhentänyt hänen tuomiotaan kolmanneksella.
En ymmärrä, miksi hän kävisi läpi oikeudenkäynnin.
Ehkä hän ajatteli, että hänet vapautettaisiin lopulta.
Hän ei koskaan myöntänyt tehneensä väärin.
Hän vakuutti loppuun asti, ettei hylännyt alusta.
Käännyimme Euroopan
tuomioistuimen puoleen
protestoiden median vaikutusta tilanteen
jokaisessa vaiheessa.
Pyysimme Euroopan tuomioistuinta
tutkimaan, oliko tämän -
mediakampanjan
aiheuttama suggestion voima -
kaikkien näkemys
Schettinon oikeudenkäynnistä.
On totta, että selviytyjät kantavat jotain mukanaan.
Sitä kantaa mukanaan.
Sanomme yhä: "Siitä on kymmenen vuotta."
Mitä muuta voimme tehdä?
Olisimme voineet kuolla sinä päivänä.
Olen jatkanut vuosien ajan.
Purjehtiminen, tämän perinnön hyödyntäminen,
itseni kehittäminen,
ihmisten ymmärtäminen.
Elämäni pahin kokemus auttoi minua kasvamaan.
Kun kuulen helikopterin äänen, ajattelen sitä usein.
Ja tiskien kolina.
Se on minun. Se on jäänyt mieleeni.
En pelkää enää, mutta kun kuulen sen,
yhdistän sen tähän katastrofiin.
Alun puolitoista vuotta olivat rankkoja,
koska immuunijärjestelmäni oli heikentynyt.
Otin mukaani kaiken,
minkä pystyin. Olin myös henkisesti hyvin heikko.
Nyt kymmenen vuotta on kulunut, ja se on mennyttä.
Varsinkin ne kaksi naista, jotka luottivat meihin -
eivätkä selvinneet.
Se on aivan kamala tunne.
Teimme parhaamme.
Olimme heidän kanssaan melkein kaksi tuntia,
kun kuljimme laivan läpi askel askeleelta.
Piristimme ja viihdytimme heitä.
Emme voineet tehdä muutakaan,
mutta silti tuntuu siltä,
että epäonnistuin, enkä pystynyt siihen.
Joskus tapahtuu kauheita tragedioita,
kuten nyt.
Se oli kauheaa.
Mutta aina on jotain hengellistä,
joka auttaa näitä epäonnisia, myös minua.
Jos tuuli olisi ollut erilainen,
laiva olisi voinut päätyä kauas saarelta -
ja se olisi uponnut täysin.
Jos niin olisi käynyt, olisimme laskeneet eloonjääneet,
emme uhreja.
Costa Cruises kieltäytyi haastattelusta dokumenttia varten.
Kirjallisessa lausunnossa yhtiö -
ilmaisi sympatiansa uhreja kohtaan.
Tapauksen Italian oikeusprosesseja ei haluta kommentoida.
Onnettomuuden jälkeen risteilyvarustamot -
laativat turvajärjestelyt,
jotka ylittävät vaatimukset.
Aluksella menettelytapoja on myös muutettu.
Myös upseereilla on oikeus sanoa mielipiteensä liikkeistä.
Costa Concordian haaksirikossa 13. tammikuuta 2012 -
menehtyneiden 32 ihmisen muistolle.
Suomennos: Riikka Strandman Iyuno-SDI Group