"TIDEN ÄR EN MYSTISK SAK" ALBUS DUMBLEDORE
Tack.
Jag ska titta på...
EMMA WATSON THE SECOND-HAND BOOKSHOP, LONDON
MATTHEW LEWIS THE BLACK CAB, FAST I TRAFIK
ROBBIE COLTRANE THE COFFEE SHOP, CHELSEA
DAGLIG PROFET: SPECIELL UTGÅVA
HOGWARTS VÄLKOMNAR TILLBAKA ALUMNER
Han kunde inte veta att just i detta ögonblick
höll människor som möts i hemlighet över hela landet
upp sina glasögon och sa med tysta röster:
"För Harry Potter - pojken som levde."
KAPITEL 1 POJKEN SOM LEVDE
HARRY POTTER OCH DE VISES STEN
HARRY POTTER OCH HEMLIGHETERNAS KAMMARE
-Dan! -Hej.
Kul att se dig!
Hur är det? Så kul att se dig.
-Det här är otroligt. -Fantastiskt.
Sist vi var här var du... kortare.
Bara lite. Det var snällt sagt.
-Här är vi nu. -Efter 20 år.
-Ja. -Det är lustigt.
Hur kändes det för dig? Jag trodde aldrig jag skulle få frågan.
-Hur hamnade du i Harry Potter? -Det var för att min dotter Eleanor
övertygade mig att läsa böckerna efter att jag vägrat tre gånger.
-Så när Fången från Azkaban kom ut... -Tack, Eleanor.
...sa jag: "Okej, nu läser jag dem." Därefter såg jag filmerna.
Det har jag inte gjort sedan dess.
Sedan flög till Edinburgh för att träffa Jo Rowling.
Och jag sa: "Det här är min vision."
Hon sa: "Precis så ser jag också filmen."
När böckerna kom ut, köerna med barn...
Tusentals barn väntade på den senaste.
Så många började älska JK Rowlings böcker.
Jag var nog åtta år
då första boken kom ut.
Den blev en familjegrej.
Pappa läste och gjorde rösterna, och min bror och jag blev besatta.
Vi bad honom fortsätta, varje gång han avslutade ett kapitel
bad vi honom: "Snälla, bara ett kapitel till."
"Snälla, bara ett till."
En kompis i skolan hade de första två.
Jag sov över hos honom en gång.
Han sa: "De vises sten står i bokhyllan."
Vi satt i våra stolar hela den kvällen och läste.
Han läste Hemligheternas kammare. Jag läste De vises sten.
En ny era började.
Vi relaterade direkt till Fred och George.
Tvillingar är ovanliga i litteraturen.
Hemligheternas kammare var den första bok jag sträckläste.
Den var så levande, och karaktärerna så relaterbara.
Det var ett så intrikat och perfekt designat universum.
Man glömmer lätt att det då talades om
slutet för läsandet.
Det var en vacker, kreativ syn på livet,
denna tro på oändliga möjligheter.
En av alla orsaker till att jag beundrar JK Rowling så mycket
är att miljontals barn nu läser böcker
som aldrig annars skulle lyft upp en bok.
Då förstår man vilken kraft det finns i språk och skrivande.
Hip, hip, Harry!
Vid rollbesättningen blev sökandet efter den perfekta Harry intensivt.
Den nya Harry Potter-filmen söker nu barn
till att spela tre huvudroller i mångmiljonfilmen.
Jag minns allra första uttagningen
med hundratals, om inte tusentals människor.
Sedan insåg vi att vi var de enda tvillingarna där
som inte hade identiska kläder, så vi gick över gatan
och köpte två likadana tröjor.
Direkt.
"De här blir bra." Och gick tillbaka.
De lät oss alla samlas och socialisera.
De verkade gå därifrån.
Men en kille höll en mikrofon
över våra huvuden.
En liten flicka frågade mig: "Vad är det?"
Jag sa: "Det är en mikrofon."
"De filmar oss. Det är ett knep."
Som om jag hade gjort det förut. Jag minns det för det var Emma.
Jag blev helt tagen av uppståndelsen runt provspelningen.
Jag ville ha rollen som Hermione
så mycket att det skrämde mina föräldrar:
"Vad ska vi göra om hon inte får rollen?"
Jag var bara upprymd, inte skrämd. Jag tänkte inte:
"Undrar hur många filmer de gör." Jag tänkte: "Det här blir kul!"
Den största pressen i början var vem som skulle spela Harry.
Vi fann ingen Harry.
Vi hittade honom bara inte.
Det började bli konstigt, nästan panikartat.
Jag satt på hotellrummet i London en kväll
och såg BBC-versionen av David Copperfield.
Ett ljus gick upp för mig: "Det är Harry Potter."
Det är honom vi har letat efter i månader.
Jag bad rollsättaren att låta honom göra en audition.
"Det kommer inte ske. Hans föräldrar vill inte ha honom i film."
"De vill inte att han gör den här rollen."
Alla sju filmerna skulle filmas i LA,
så mamma och pappa sa: "Nej, det är ett för stort uppbrott."
Som tur var kom David Hayman några veckor senare.
Två killar framför mig vände sig om.
Som den stora producent David är
övertygade han Dans pappa att låta honom provspela.
Då fick vi vår Harry Potter.
Och tagning.
-Ett drakägg är vad det är. -Vad är det?
Ett drakägg.
Jag var en glad unge som tydligen hade en hemsökt kvalitet.
"Du är rar, men du ser ut som du har verkliga saker på gång."
Det var känslosamt att se den lilla killen sitta där och prata.
Jag tänkte: "Det är han. Tack och lov, vi hittade honom."
Rupert och Emma var lätta att casta. De kom liksom direkt ur boken.
Vi lät alla tre provspela tillsammans för att se till att de hade kemin,
vilket var uppenbart redan i första provfilmningen.
Kom ihåg att närma er henne när hon får veta.
Och tagning.
Jag tänkte aldrig på att titta här i.
Jag tittade i den första terminen för lite lätt läsning.
Är det här lätt?
Håll tyst.
Om Filch kommer runt hörnet vilken sekund som helst nu,
minst 50 poäng från Gryffindor.
Jag visste det!
Här är det.
Nicolas Flamel är den enda som kan göra de vises sten.
-Vad? -Vad?
Ärligt, kan ni två inte läsa?
Bryt. Bra jobbat.
-Härligt att se dig. -Visst är det overkligt?
Hur känns det att vara tillbaka och prata om det?
Väldigt känslosamt. Förstås.
Det känns som igår samtidigt som långt tillbaka i tiden.
Mycket som i går. Surrealistiskt.
Det känns inte som om någon tid gått. Vi förtjänar inte en återträff än.
-Eller hur. Ja.
Jag har haft njursten och fått barn, så tid har gått.
-Du sa det. -Jag känner mig som min ålder.
Men vi har så många delade minnen
och saker vi gjort tillsammans
att det är lätt att hamna där igen.
Vid första provspelningen, när vi träffades för första gången,
gick jag ut från omklädningsrummet
och såg en annan brunhårig pojke gå åt andra hållet med ryggen mot mig.
Jag tänkte: "En till Harry som har provspelat idag."
De testade olika sammansättningar av Ron, Harry och Hermione.
Jag minns en där de satte oss tre ihop.
Jag minns att när det var vi tre
kändes nåt annorlunda och rätt, och lätt.
Jag minns hur det klickade.
Vi hade provspelat. De sa att vi hade fått rollerna:
"Ni har fått rollerna."
"Det blir mycket media utanför era hus, så ni kan inte åka hem."
Det vände allt upp och ner.
Något sådant hade förstås aldrig hänt mig förut.
Jag förstod Hermione helt och fullt.
Hon var jag. Jag var hon.
Emma var tveklöst den smartaste där.
Och jag menar av alla där. Hon var en smart tjej.
Jag är skrämmande lik min karaktär.
Vi är sju i min familj,
jag har en rödhårig syster och bor i ett näste.
Rupert var då den mest kameraklara 12-åriga pojke
i världen. Han var så orädd.
Rupert var Ron. Och Dan var Harry.
-Hur känner du inför att bli berömd? -Det vore coolt.
Vi pratade om hur avslappnade du fick oss att känna oss
på provspelningarna, och hur det visade sig vid filmningen.
Jag minns att det verkade så smärtfritt för dig.
I första filmen var jag nervös hela tiden.
Men man får inte ta med sådan stress.
Jag vill att alla ska må bra och känna sig som familj.
Alla ska känna sig som hemma.
FÖRSTA ÅRET PÅ HOGWARTS
Klass, hör upp. Välkomna till er första flyglektion.
Ni ska lyfta handen över kvasten.
De första veckorna på filmningen var barnen chockerade.
Jag är förvånad att jag inte blev helt överväldigad.
-Det är ett kilo. -Dan.
När du vänder dig i från henne, ta tag i den här.
Titta upp som om du ska ta emot den.
Jag tror också att det delvis
var Chris och hela teamet. De fick oss att ha kul hela tiden.
Vi var förstås barn och ville mest leka.
Chris Columbus fick det att verka som ett kul nöjesfält.
Vi var väldigt mycket barn som var på en filminspelning.
Det jag minns mest från De vises sten
är att jag lärde mig att spela Slam.
Det gjorde vi mycket.
-Slag. -Handslag.
-Vi hade rödslagna händer. -Vi uppgraderade till knytnävsslag.
-Vi slog varandra hårt. -Och bensparkar.
-Japp. -Jag minns bensparkarna.
Jag är mästaren!
De gjorde sitt jobb svårare genom att låta oss ha så kul,
för det distraherade oss från arbetet vi hade att göra.
-För övriga tittare, ta en råttfälla. -Älskling, inte på näsan.
Jag ska ta av dig sminket.
Ett problem var att under tagningarna kom och gick vår uppmärksamhet.
De sa en replik och log in i kameran,
eller så var de så glada att vara i Harry Potter att de inte kunde
hålla igen glädjen länge nog att fokusera på en hel scen.
Hörni.
Columbus hade jobbat mycket med barn. Han var underbar med dem.
Han gick ner på knä och pratade med dem och kröp runt så ingen hörde.
Han var en pappafigur också.
Vi kände att vi var en del av hans familj.
Var lite lättare med den här. Prata inte bara.
-Förstår du? -Ja.
Var stel när du kommer in, men sen så här: "Tror du verkligen det?"
"Klart han kan använda den."
-Prata med den, okej? -Ja.
Bra jobbat ändå.
Det är inte lätt. Det krävs enormt tålamod med barn.
Särskilt barn som är hyperaktiva och hetsiga som vi var.
GRINGOTTS
Att se graciös och balanserad ut är...
Kul att se er killar här.
Hej!
-Vi smög iväg. -Ett par Gryffindorer hänger här.
-Kom hit. -Kul att se dig, bror.
Hur kunde Chris Columbus behålla sitt goda humör?
Vi sprang omkring. Vi var 11 stycken.
Man kan få tre av dem att göra rätt.
Det betyder inte att de andra fem håller sig i bakgrunden.
Rupert var obeveklig. När kranen väl öppnats hos honom...
Men jag tror det var därför det blev så bra.
-Columbus lät oss vara barn. -Ja, det är sant.
Det kändes aldrig som att arbeta.
Det är så viktigt att vi fick leka.
Det är därför det känns så när man ser dem, de är som barn är.
Det lustiga är också att vi var omgivna av de bästa
brittiska skådespelarna utan att ha en aning om vilka de var.
Jag trodde först att Richard Harris jobbade där som guide.
Jag tror inte att barnen hade kapacitet att inse tyngden
av vad de gjorde.
Det fanns ingen främling Hagrid mötte i byn. Det var Snape.
Vilket betyder att han vet hur man kommer förbi Fluffy.
-Och med Dumbledore borta... -God eftermiddag.
Den brittiska skådespelareliten.
-Vad har du för ursäkt? -Jag svär, jag vet inget!
När jag tänker på dem jag fick växa upp med,
och hör dem interagera med sin kvickhet...
De vuxna skådespelarna kom in och var busungarna, på ett kul sätt.
Det är toppen.
Som Robbie Coltrane.
Han var så omogen och rolig.
Han älskade att få oss att skratta och var väldigt bra på det.
Jag har provat allt. Kräm, gélé.
Jag har försökt raka mig. När jag vaknar...
...hotar min man att lämna mig.
Om han älskade mig skulle han strunta i lite ansiktshår.
Men han är besvärlig.
Snällheten och värmen från dig var jätteviktig.
Vi tillbringade mycket tid tillsammans.
Ja, jag var mer med dig än med mina egna barn nästan.
Jag vet. Galet.
Jag tror att en av mina favoritscener är med dig
och gänget i Hagrids stuga.
Jag tänker ofta på den där jag kallas Mudblood.
Du var så snäll mot mig den dagen.
För det var min första erfarenhet som skådis.
Han kallade mig Mudblood.
Det gjorde han inte.
Vad är en Mudblood?
Det betyder smutsigt blod.
Mudblood är ett vidrigt namn för de som är födda mugglare.
Nån med icke-magiska föräldrar, som jag.
Ni tre har blivit riktigt bra skådespelare.
På inspelningen kändes det som att gå in i den världen.
På alla Stuart Craigs set var detaljkänslan fenomenal.
ATT SKAPA DET OMÖJLIGA
Jag var orubblig med att Hogwarts inte skulle kännas
som en värld som inte kunde finnas i verkligheten.
Jag hade enorm konstnärlig frihet,
så vi kunde bygga den världen från noll.
Vissa set på Potter var överväldigande för mig fast jag gjort det i 35 år.
Det var som: "Jäklar!"
Första gången jag kom på set visade de stora hallen
som var enastående.
Alla golven var av äkta York-sten.
Flera scener hade 250 statister som trampade omkring.
Man kan inte bara ha plastgolv, det måste vara äkta.
De tända ljusen som åkte upp och ner i kablar.
Ett av mina favoritmoment var när de svävande ljusen
brände sönder linorna de hängde i och började falla ner.
Hundratals riktiga, tända ljus i fisklinor
föll från taket.
Mycket av det hade idag varit specialeffekter.
Bara det faktum att vi var där...
-Det är så coolt. -Tack, Stuart Craig.
-Vi älskar dig, Stuart Craig. -Ja.
Den svåraste scenen att filma var Quidditch.
Publiken måste förstå reglerna genast.
Quidditch är enkelt att förstå. Varje lag har sju spelare.
Tre jagare, två slagare, två hållare, och sökaren, du.
Så Jo Rowling gav oss en regelbok.
En Quidditch-regelbok som förklarade allt om spelet.
Sedan designade Stuart Craig, produktionsdesignern,
Quidditch-planen som
verkligen kändes verklig
för ett spel som är helt overkligt.
Massor av energi och entusiasm. Kör!
Hon gör mål!
Angelina Johnson gör mål! Tio poäng för Gryffindor.
Jag har alltid velat berätta det här, det var dag två eller tre
kameran närmade sig och du sa: "Vi går inte hem, inte riktigt."
Det känns konstigt att åka hem, eller hur?
Jag åker inte hem, inte riktigt.
Jag blir fortfarande tårögd när jag tänker på det.
Jag tänkte: "Den här killen... är en fantastisk skådespelare."
Det var då hela världen öppnades för oss.
Första filmen var som en sagobok, inbjudande:
"Välkomna till Hogwarts", fram till slutet av filmen.
-När jag smälte en mans ansikte. -Precis!
-Första filmen blev en hit. -Japp.
När den blev en hit och folk accepterade filmen och skådespelarna
hade jag jättekul i andra filmen Hemligheternas kammare.
För jag var... fri.
WEASLEY FAMILJEVÄRDERINGAR
Okej, kom. Sch.
God morgon, pojkarna Weasley!
God morgon, pappa!
Jag älskade alla scener med familjen Weasley.
Som nästet-scenerna. De hade en frenetisk energi.
Alla spelade utifrån varandra.
Grejen med nästet var att det förändrades hela tiden.
Den expanderade och krympte.
Ena stunden fanns en stor öppen spis med Floo Powder, sen blev det mindre.
Ja, det var ett levande set som andades och förändrades.
Att vara en Weasley är det bästa med att vara med i Harry Potter.
Vi hade vår Hogwarts-familj.
Det kändes speciellt att ha en faktisk andra familj.
Alla scenerna vi fick förutom allt annat.
Julie är fantastisk att jobba med.
"Hej, mamma. Hej, pappa."
Julie Walters som spelade min mamma, fru Weasley
var underbar och fantastisk med mig.
Hon tog mig under sina vingar, en perfekt modersfigur.
Tvillingarna stod jag nära.
De var som äldre bröder.
Julie Walters och Mark Williams var som en andra familj.
De fortsatte alltid spela karaktärerna och improvisera.
Dumble-dun-dore...
Vem då, kära du?
Dumbledore måste veta att du är här, Harry.
Bryt.
Stopp.
Det här fungerar inte.
Otroligt.
Ni ser fantastiska ut. Hur är det?
Det här är otroligt. Hur är det med er?
-Fantastiskt. Och du? -Bra!
Kul. Det är första gången jag är tillbaka sen Azkaban.
Vi visste inte att du skulle komma igen.
Weasley-familjevärderingar? Att vara snäll och omtänksam.
Och kul!
Harry, du måste veta allt om mugglare.
Vad har en gummianka för funktion?
Det kändes naturligt när vi var tillsammans.
Vi var en familj, förutom namnet.
Det bästa är man också kan se
att de är inkluderande.
Och sedan ser man raka motsatsen i familjen Malfoy.
En jättebra jämförelse, de båda familjerna.
De är totala motsatser.
Draco, spela fint.
Herr Potter.
MÖT FAMILJEN MALFOY
Lucius Malfoy.
Vi träffas slutligen.
Jag insåg böckernas popularitet när jag såg folk läsa dem på tunnelbanan
vart jag än åkte.
Jag är övertygad om att jag fick spela Lucius för att jag inte ville det.
Jag provspelade för Gilderoy Lockhart.
Chris sa: "Toppen. Kan du läsa en annan roll?"
Jag fick nästan rollen som kapten Hook i Peter Pan.
"Jag vill inte spela två barnboksskurkar."
Och jag läste sammanbitet. Jag var bitter.
Och det var förstås precis vad som behövdes.
De bad mig spela Lucius, tack och lov.
Hur vågar du?
Hans roll i historien var att förklara varför Draco
var en hemsk, hjärtlös och sadistisk mobbare på skolan.
Rött hår och ärvd kappa?
Du måste vara en Weasley.
Han är en produkt av föräldrarna, Draco.
Och han har hemska föräldrar.
Vore Hagrid första inflytande skulle man snarare bli
vänlig och kramgo.
Är han inte vacker?
Välsigne honom! Titta, han känner sin mamma.
Är ens pappa en psykopat som viftar med en kobrakäpp
blir man nog inte lika vänlig.
Trettiosjunde tagningen, på åtta, kamera.
Tom, kom ihåg. Långsamt, berätta en historia, men bistert. Mjukt.
Och tagning.
Jag beundrade Tom från första stund.
Han var alltid snäll.
Att jobba med Jason var fantastiskt.
Men inte alltid.
Han kunde på ett ögonblick förvandlas till en avskyvärd människa.
Jag minns att jag tog tag i honom och var så vidrig jag kunde
och såg hans lilla ansikte söka min bekräftelse.
Första scenen jag gjorde klipptes bort
och finns med i raderade scener.
Draco rörde något och jag tog käppen och...
Rör inget, Draco.
Jag visste inte hur skarpa tänderna var,
och de gick rakt i lilla Toms händer.
Han såg på mig med tårfyllda ögon.
Ja, far.
"Tom, förlåt mig. Jag visste inte hur vassa de var."
Han sa: "Det är okej, det är bra för scenen."
Han var en ond far, och sen sa de: "Bryt."
Då kramade han mig och sa: "Slog jag dig för hårt?"
Han är en verklig Jekyll och Hyde.
Harry Potter, vilken ära.
Jag minns att jag sa till en vän:
"Jag har fått rollen som alf i Harry Potter."
Och glädjetjuten och den totala desperationen
och att jag inte förstod hur viktig den karaktären var.
Vi gjorde en tagning och han sa: "Tack, Lucius."
Jag svingade mitt ben, steg fram och svängde käppen.
Chris sa: "Bryt. Kan vi städa golvet där Jason halkade?"
Jag sa: "Jag halkade inte." Han sa: "Vad hände?"
Jag sa: "Jag sparkade Dobby nerför trappan."
Och jag tänkte att det här kommer bli kul.
Herr Malfoy.
Herr Malfoy!
Jag har något som är ditt.
Sockan är patetisk på ett sätt, men den är ändå allt.
Och det tycker jag är det fina med den karaktären.
Mästaren har gett Dobby en socka.
Va? Jag gav ingen...
Mästaren har gett Dobby kläder.
Dobby är fri.
Ett huvudtema är alliansen som trogna vänner har.
Du och jag hade våra bästa skratt tillsammans med Richard Harris.
Vi hade en animatronisk version av Fawkes, fågeln fenix.
Det var en stor, röd fågel som inte finns.
Den var inte orealistisk och kunde ha existerat.
Richard kom in och såg på fågeln och sa:
"Oj, de tränar djur så bra nuförtiden."
Den hade en kamera inuti ögat som såg att Richard tittade på den.
Och då ville de inte bryta förtrollningen.
"Vi låter fågeln fortsätta reagera och röra sig."
Och Richard sa: "Fågeln svarar mig."
Fascinerande varelser, fenixfåglar.
De kan bära tunga laster. Deras tårar har läkande kraft.
-Vi berättade aldrig. -Nej, han trodde att den var verklig.
Det är galet att vi var med om det.
Jag känner ingen som skulle ha börjat serien som du.
Det gläder mig att höra.
Jag har alltid känt mig skyldig för att jag slutade.
När jag sa adjö till er tänkte jag:
"Jag fattar inte att jag lämnar dem."
Ärligt talat har du inte fått tillräckligt med kredd
för vad du gjorde i de första två och med oss alla.
Tack ska du ha för det.
Det har varit mitt livs största upplevelse.
Ni förstår inte att det är oviktigt var någon är född,
det är vem de växer upp att bli.
KAPITEL 2 VÄXA UPP
HARRY POTTER OCH FÅNGEN FRÅN AZKABAN
HARRY POTTER OCH DEN FLAMMANDE BÄGAREN
Hej.
Tack för att du kom och pratade.
Vem är det? Han.
Vem är det?
Det är Sirius Black.
Sirius Black är en viktig karaktär för Harry.
Ett av Jos teman är att inte döma andra efter det yttre.
Bilden av Sirius Black som brottsling presenteras för Harry.
En mördare går lös.
Menar du Sirius Black?
Vad har han med mig att göra?
När Harry möter honom i tredje filmen
lär han sig att han inte är den de sagt att han är.
Han är en helt annan.
Och Gary är en enastående skådespelare.
En orsak till att vi valde honom var att han kan vara mörk,
men har också en varm själ.
Får jag fråga när du först försökte vara Sirius?
Jag kände till Harry Potter, men som en barngrej.
Folk sa till mig att läsa böckerna, och jag hade barn,
så de fanns där.
Sedan blev de mörkare och mer intressanta.
Jag mötte Alfonso, som då var huvudattraktionen.
Kom ihåg att ni måste ta hand om era grodor.
Fången från Azkaban handlar om att växa upp.
De går över tröskeln till tonåren.
I de första två är Harry ännu ett barn.
Det finns en mer optimistisk ton.
Men när han blir 13 överskuggar ett stort moln
allt kring Harry.
Vi behövde visa det också stilistiskt.
Vad är det som händer?
Jag vet inte. Tåget är kanske sönder.
Fången från Azkaban känns som en ny era.
Det var en mycket mörkare historia.
Det fanns flera vuxna teman i den.
JK Rowlings beskrivningar av dementorerna är otäcka.
Jag ville förmedla att dementorerna
tar bort all glädje.
De tog bort en del av Harry.
Men det viktigaste var Daniels prestation.
När filmades Azkaban? Hur gammal var du?
Fjorton.
-När träffades vi? -Ja.
Jag hade en naturlig faderskänsla.
Ska du döda mig, Harry?
Den första jag beundrade när de kom in var Gary Oldman.
-Jag minns att du gav mig Gary-snacket. -Jag blev rädd.
Du sa: "Emma, du måste vara cool."
"Gary Oldman är väldigt stor och du måste vara cool."
Jag sa: "Okej."
Vilket snarare var en projektion av mina rädslor.
Jag sa egentligen: "Dan, du måste vara cool. Han är stor."
Dan var först förskräckt, men Gary var generös
som person och som skådespelare, han omfamnade honom genast
och inkluderade honom i skådespelarprocessen.
Det var fint att se de två.
Det var nästan som om det speglade det förhållandet
för på många sätt har Harry gjort en totem av Sirius Black.
Ett totem att han är otillgänglig och på många sätt skrämmande.
Det var inte olikt filmen.
När de upptäckte vilka de verkligen var uppstod plötsligt ett fantastiskt band.
Man såg dem mellan tagningarna
sitta ihop och prata och skratta.
Man såg i hur Dan såg på Gary
den beundran och respekt han hade för honom.
Alla grejer i Shrieking Shack.
När jag, Rupert och Emma kollade på tennis i en scen
tänkte jag: "Det här är skådespeleri. Det vi alla behöver sträva mot."
Tim Spall, den utomordentlige Alan Rickman,
David Thewlis, du, Emma, Rupert.
Snällt av dig att inkludera mig, Emma och Rupert i den gruppen.
Att se er agera, och som människor,
och alla andra otroliga skådespelare: "Ja, ni är faktiskt bara människor."
Vi hade kul däremellan. Allt var inte smärtsamt.
Det kunde vara intensivt. Du visade mig det också.
Det var verkligen viktigt.
-Låt oss döda honom. -Vänta.
Jag har väntat nog!
Tolv år!
I Azkaban!
Jag har aldrig gjort en scen med så fantastiska skådespelare.
Det är en lång scen med många vändningar.
Och det var så kul.
Det är en intensiv scen där mycket står på spel.
Nej!
Jag litade på dig!
Rupert och Emma och Dan är helt engagerade i den här scenen.
Jag älskar det. Jag har ett härligt minne av det.
Jag sa till Dumbledore att du hjälpte en gammal vän i slottet,
och här är beviset.
Strålande, Snape. Återigen angelägen och genomträngande,
men kommer som vanligt till fel slutsats.
Jag har alltid älskat karaktären Sirius, relationen Harry och Sirius har.
Han är som en cool farbror men också en äldre bror.
Han framställs om skurkaktig och förändras sen, och man tänker:
"Det var meningen. Han är egentligen god."
-Han är snäll och varm och sval. -Han är varm och snäll, och cool.
Ja!
Jag önskar jag hade hela bilden.
Vi fick veta med varje bok. Jag vet inte om du var så
-för att du var Harry Potter. -Nej. Bara Rickman. Det var allt.
-Rickman? -Han hade innerlinjen.
Hur fixade han det?
Han sa redan tidigt till Jo: "Jag måste veta vad som händer."
"Jag behöver veta."
Ge mig en anledning. Jag ber dig.
-Rickman hade väl en? -Ja.
Han sa inget till Chris eller någon. Chris skulle bokstavligen säga:
"Varför gör du så?" Han sa: "Jag berättar senare."
Ja, du kommer få veta.
-Ja. På basis av behovet att veta. -Vänta ett decennium.
Dan var ingen barnskådespelare, bara ännu en skådespelare.
Alfonso sa: "Nu är ni tonåringar, och jag ska behandla dig som en tonåring."
Han var den första som gav oss läxor.
Slappna av.
Han ville lära känna oss, så han gav oss en övning
där han bad oss skriva en uppsats som karaktären:
"Ni känner karaktärerna nu."
"Bättre än jag någonsin kan känna dem, så ni får berätta för mig."
Efter en halv A4 tänkte jag:
"Jag har fått med allt."
"Jo har skrivit 500 sidor om det."
"Men det här sammanfattar det."
"Bra. Toppen. Stolt över den. Jag lämnar in den.
Emma skrev förstås 12 sidor, fint skrivna.
Rupert skriv inte något.
Jag gjorde det inte.
Jag sa: "Rupert, var är din läxa?"
Han sa: "Jag tänkte att Ron inte skulle göra det."
"Så jag gjorde det inte heller."
Som tur var insåg Alfonso att det var typiskt min karaktär.
Rupert är... Ron.
Han är Ron till 100%.
Emma är en duktig skådespelare. Hon förberedde sig mycket.
När vi gjorde scenerna
var det som om allt bara flödade ur henne.
Sanningen är den att de är bra skådespelare.
Sirius Black finner förlösning
genom att Harry förstår vem han verkligen är.
Det är ett ögonblick av befrielse och frihet.
Och alltihop visas symboliskt
då de båda flyger i natten under silvermånen.
Det var som familj, eller hur?
-Ja. -Mer än i något annat.
Det brukar inte bli så med film, för man jobbar med många
och blir vänner, men sedan ses man ändå inte mer.
Men med Potter kom vi hela tiden tillbaka.
Det, bland allt annat, var vad som gjorde den speciell.
Det känns som att ha fått göra filmhistoria.
EN NY ERA
Hogwarts har valts ut att hålla Triwizard-turneringen.
I Den flammande bägaren, under Triwizard-turneringen,
var det härligt att överraskas och ryckas med
av magin i scenerna.
Beauxbatongerna gjorde entré, och durmstrangarna.
Det var coolt.
Till fjärde filmen ville vi ha en brittisk regissör.
-Vi ville ha något mer teatraliskt. -Bryt. Tack så mycket.
Mike är en passionerad och högljudd man.
Han var perfekt regissör för filmen.
Det var en bombastisk, actionfylld, underbar och excentrisk film.
Jag älskar Mike, han var fantastisk, nästan som han var från böckerna.
Han var en riktig Hogwarts-karaktär.
Den fjärde boken är längst, cirka 900 sidor, en dörrstopp.
En tegelsten.
Action!
Jag tänkte: "Ska den få barnen att sträckläsa den"
"måste den ha en stor, energisk kärna."
Han sprakade av energi.
Han blir så exalterad och har en verkligen älskvärd
barnslig kvalité.
Han älskar också humorn,
och vi försökte hitta den i varje scen.
Det var nog bara efter ett par filmer jag började känna mig nervös.
-Jag minns... -Saker förändrades när Columbus slutade.
-Annorlunda. -En annan stämning. Sedan Mike Newell...
-Mike behandlade oss som vuxna. -Det var det!
-Jag antar det. -Ja.
Vi hade kul under filmningen.
Tvillingarna Weasley, som jag tyckte om, måste bråka.
Vi gjorde scenen där Fred och George nekas
att delta i Triwizard-turneringen, och vi hade peruker och skägg
och såg ut som gubbar. Mike sa: "Ni skulle bli irriterade"
"på varandra och bråka om det."
De var liksom inte så upprörda.
Bryt!
Jag sa: "Kom igen nu, det är ett riktigt bråk."
Mike kom fram och sa: "Nej."
Okej, vem vill bråka?
Och som en idiot sa jag: "Okej."
Jag var en rund, 60-årig herre då.
Och jag borde inte ha gjort det.
Så han dök bara på mig och gjorde så här!
Då sa jag: "Okej." Sedan gjorde jag likadant.
Jag minns att jag tog honom runt midjan och försökte kasta honom.
Jag bröt ett par revben och fick fruktansvärt ont.
Men det värsta var att jag hade gjort bort mig.
Och alla mådde bättre för det.
Vet du när man inte bör bryta en regissörs revben?
VÄXA UPP
I Den flammande bägaren handlar det om tonåringar
som blir kära för första gången och bjuder någon på dejt.
Till julbalen.
Den speglar de obekväma faser man går igenom som tonåring.
Det kände de också, för vi hade bokstavligen samma upplevelser.
Mängden förberedelser och coaching Emma och jag skulle ge varandra
på att sms:a det motsatta könet. Hon att sms:a en kille och jag en tjej,
och jag sa: "Hon skickade kyssar tillbaka.
Vad gör jag? Det är en mardröm."
Vi var som äldre bror och yngre syster.
Det var en intressant film med tanke på alla hormoner.
Vi blev kära och blev ihop med varandra och gjorde slut.
Precis som i skolan. Det var samma miljö,
fast i en Försvar mot mörka krafter-kurs.
Den filmen hade nog mest hormoner, i alla fall för mig.
Det blev som väntat.
Särskilt fjärde filmen med beauxbatonerna och durmstrangarna.
De var ett gäng hormonella tonåringar oavsett.
Ta sedan in två stora grupper nya människor.
Alla avsiktligt snygga för filmen.
Så ja, i den filmen tog det fart.
Varför förflyttar de sig i flock?
Han är som en besvärlig tonårspojke
på ett omärkligt sätt.
Det är anmärkningsvärt för en hjältekaraktär.
Du dödar drakar. Om du inte kan få en dejt, vem kan?
Jag skulle ta draken nu.
Jo skrev till honom jättefint under de åren.
Det krävdes inte en enorm skådespelarsträcka för mig
att slå in på den besvärliga, nördiga tonåringen i mig.
-Cho? -Ja?
Eh, jag undrar om...
Vill du kanske gå på balen med mig.
Förlåt? Jag hörde inte.
Den handlade uppenbarligen om att växa upp.
En stor, lång sekvens var julbalen.
Julbalen var, först och främst, en dans.
Scenen där eleverna lär sig dansa,
det var som en typisk skoldans i den åldern.
Tjejerna på ena sidan, pojkarna på andra.
Vi var i en stor sal i Oxford.
Maggie stod i mitten och sa: "Jag ska lära er dansa."
Självklart valde hon Rupert, och sa...
-Högra handen i min midja. -Va?
Killen var 14 och visste hur man får ett skratt.
Toppen!
Konstigt nog kände jag mig osäker. Jag visste inte...
Jag hade aldrig dansat med en dam förut, så det var nytt.
-Aldrig låta honom glömma det, va? -Aldrig.
Naturligtvis knäckte James och Oliver, tvillingarna, mig hela tiden.
Vi avvecklade honom ändå innan vi började filma.
De övertygade mig innan vi filmade
att en hel dansrutin planerats.
Vi sa: "Kan du dina steg?"
"Oj?"
"Dansen. Vi har tränat i sex veckor."
Försöker bara bygga upp trycket.
Och så här.
Nej, du ska leda. Förstår du?
Bryt.
En av de roligaste dagarna var balen.
Vi hade alla dessa unga, vackra människor, perfekt klädda.
Herrejävlar!
-Vad är det? -Mina klänningar.
Kostymerna vi hade på oss hade breda slag, långa frackar.
Ja, du kände dig aldrig cool i den.
Jag ser ut som gammelfaster Tessie!
Jag luktar som gammelfaster Tessie!
Jag minns bara den stora kragen du hade på dig.
Det krusidullet. Jag älskade det.
Det var typiskt Weasley.
Ja, det var perfekt.
Jag kände att jag klarade det. Inte många hade gjort det.
Emma var jättevacker i en utsökt klänning.
Och jag och Rupert såg ut Austin Powers-polare
som hängde på sidan om.
Hon är så vacker.
Det var nog första gången, Harry och Ron, särskilt Ron
såg Hermione som en ung kvinna.
Inte bara deras sidekick.
Är det där Hermione Granger med Viktor Krum?
Nej. Absolut inte.
Alla kan relatera till det. Det var bra med den historien.
Den var parallell med våra egna liv.
Som den första skoldansen.
Samma känslor, rädslor och osäkerhet.
Jag visste att det var stort, och jag kände mig bedrövlig.
Jag visste bara att det var "ankungen blir en svan"-ögonblicket.
All denna press plötsligt.
Sväng inte med armarna nu, okej?
Mike Newell coachade mig att gå nerför trappan i klänningen.
"Armarna svänger för mycket."
"Du går för snabbt. Du måste gå långsammare."
Han gav mig en massa råd om hur man går ner för trappan.
Och såklart ramlade jag nerför trappan.
Vi var ett gäng osäkra tonåringar.
De sa: "Du ska lära dig några danssteg till den."
Du litar väl på mig?
Jag är ingen dansare och kommer aldrig kunna dansa.
Ja. Jag är rätt stel i dansscenen.
Titta där.
Stiligt. Han har tur.
Emma och jag har alltid...
...älskat varandra.
Jag gick in i rummet där vi hade privatlektioner.
Uppgiften var att rita hur vi tänkte att Gud såg ut.
Och Tom hade ritat en tjej med en baklängeskeps på en skateboard.
Jag vet inte hur jag ska säga, jag blev kär i honom!
Jag satt i makeupstolen.
Nån sa: "Ja, hon var kär i dig."
Jag kom in varje dag och kollade var han var på programmet.
Han hade nummer sju.
Och var hans nummer med så var det en extra rolig dag.
Han var tre år äldre än jag.
Så för honom var jag som en lillasyster.
Jag blev beskyddande mot henne.
Ja, jag har alltid varit svag för henne.
Än idag.
Jag tror att det var för att
Tom var den jag kunde vara sårbar med.
Det har alltid funnits en sorts släktskap.
Inget romantiskt har någonsin hänt mellan oss.
Vi bara älskar varandra.
Det är allt jag kan säga.
-Tillsammans! Ett, två, tre. -Två, tre.
I Den flammande bägaren ändras allt, och plötsligt finns Voldemort där.
HAN SOM INTE FÅR NÄMNAS
Jag valde Ralph Fiennes för att han är en av de mest begåvade i sin generation.
Jag visste att han hade stor kraft.
En utsökt, subtil kraft.
Min systers barn var 10, 11 och 12 år.
Jag sa: "Martha, jag vet inget om den här Harry Potter-grejen."
"Voldemort. Vad är det?"
"Va? Har du ombetts spela Voldemort?"
"Du måste göra det!"
Sedan fick jag se teckningar och designidéer för hans utseende.
Det väntade jag mig inte.
Jag tänkte: "Vilken stark look."
Voldemort var inte en människa, utan själva essensen av det onda.
Jag vet att han hade varit människa, men hade blivit ormliknande.
Och rösten, en ormliknande viskning.
Hes. En sorts viskande röst.
Andning på andning.
"Åh, Harry Potter."
Kom och dö.
Ralph ville vara extremt ond och utomjordisk.
Det bästa sättet att göra det var att ta bort näsan.
Men han har en näsa, spoilervarning.
Han var täckt av klistermärken, mindre läskig än på bild.
Utom när de ropade action.
Då blev jag livrädd för honom.
Jag kan röra vid dig.
Makeupen tog tre timmar.
Vi målade händerna, naglarna, tänderna...
Även med näsan kändes det...
...starkt och mäktigt.
Jag kände mig ondskefull.
En stor sak var att en av dem
skulle vara framträdande i historien, Cedric Diggory.
I den konfrontationen dödas Cedric.
-Döda reserven. -Avada Kedavra!
Cedric!
Och Harry lyckades ta kroppen och kraschlanda
i slutet av tävlingen.
Och Cedric Diggorys pappa trodde att hans son hade vunnit.
Sedan inser han att barnet är dött, och ylar som en hund.
Min pojke!
Han är min pojke!
Plötsligt händer något helt oväntat och allvarligt.
Man inser att den här filmen inte handlar om livet, utan om döden.
Det är en stor scen, för det är också första gången
Harry upplever att någon ung, nära honom dör.
Det är en scen jag minns tydligt:
"De är barnfilmer, men det finns svåra saker i dem."
Han är tillbaka!
Voldemort är tillbaka!
Ögonblicket för Cedric Diggorys död är ögonblicket då de växer upp
och lämnar barndomen, och kommer att behöva konfrontera
vuxenlivets faror. Allt kom från det dödsögonblicket.
Cedric Diggory mördades av Voldemort!
De tre upplever en motgång.
Och det skapar vänskap, som alltid.
"Du är skyddad, kort sagt, genom din förmåga att älska!"
sa Dumbledore högt.
"Det enda skyddet som möjligen kan fungera"
"mot lockelsen av krafter som Voldemorts."
"Trots alla frestelser du har uthärdat"
"allt lidande, förblir du ren i hjärtat."
KAPITEL 3 LJUSET OCH MÖRKRET INOMBORDS
HARRY POTTER OCH FENIXORDEN HARRY POTTER OCH HALVBLODSPRINSEN
GRINGOTTS
Snällt av dig att låta oss göra det hos dig.
Ja, toppen.
Jag har alltid velat, låt se om vi kan, komma upp här.
Titta, de ser verkligen inte bra ut.
-Alla är kvar. -De är verkligen fortfarande här.
Har någon matat dem? Det är sorgligt.
-Nu kan du vara Harry Potter. -Okej, tack.
-Jag går till höger, du till vänster. -Ja, vi tävlar. Okej?
-Klara, färdiga, gå! -Herregud!
Vi hånglar här nere.
Kom över det!
Vet du vad? Jag fotograferade något.
Igår kväll tänkte jag: "Jag ska gräva upp de här."
Jag bad om din autograf.
-Oj, vad skrev jag? -Läs högt. Kul att se dig!
-Gud. -Vad står det?
"Kära HBC, det var ett nöje att vara din motspelare."
Oj! Vilken smart ordvits jag gjorde.
-Jag är nöjd med den. -Du var poetisk.
"I meningen att jag alltid håller i ditt kaffe, jag älskar dig."
Vad står det?
-Du kan berätta! -Ja, vi gör det nu.
"Jag älskar dig. Jag önskar att jag var född tio år tidigare."
-"Då kanske jag haft en chans." -Det är okej nu.
-"Med kärlek, tack för att du är cool." -Är det inte fint?
-Jag ska alltid spara det. -Tack.
Det är nerspolat i min toa, Dan.
En storm kommer, Harry. Vi bör vara klara när hon är det.
Jag var med i film nummer fem, Fenixorden.
Titta, jag har tänderna.
Helena har tänderna med. Hon har försäkrat mig att hon inte
-har rengjort dem. -Nej, de är en verklig relik.
Det har gått 11 år och...
Ja, de luktar unket.
Jag sätter in dem i munnen.
-Okej, in med dem. -Vad tycks?
Ja. Jag hade glömt.
-Minns du mig? -Jag minns, det här är...
-Tänderna hjälpte. -Med karaktären?
Jag ville ha kamouflage. När jag först blev erbjuden det
skickade Jo ett hemligt meddelande:
"Det finns inte mycket i texten, men hon kommer att göra något viktigt."
Med Bellatrix var det kul för hon var det barnsliga och det busiga.
-Och total anarkist. -Och psykopat.
Och hon har en lekfullhet, vilket var ännu mer störande.
Bellatrix tror inte att hon är ond, utan det motsatta.
Jag fick konstruera en anledning till varför hon sårade människor,
och varför hon var okänslig.
Det fick henne att känna sig kraftfull.
Itty, bitty, Potter.
Bellatrix var vild och okontrollerbar.
Man vet vad som ska komma ur hennes mun härnäst.
Kul för en skådespelare, för vad hon än gjorde
visste man att hon inte skulle göra samma sak härnäst.
Jag minns att jag försökte vara ansvarig för scenen
och samtidigt låta henne ha kul bara.
Hon fick göra vad hon ville. Kackla, hoppa upp och ner...
Lugna dig.
Hon fick säga vad hon ville.
Och att inte veta, och försöka hålla henne i schack.
Ditt smutsiga halvblod.
Det är okej. Han är bara en nyfiken pojke.
Jag ville säga: "Håll käften!"
Draco.
-Jag dödade dig, va? Förlåt. -Du dödade mig, men det...
Det måste göras.
Jag minns att vi jobbade på massa besvärjelser.
Du är en bra trollkarl. Jag är en bra häxa.
Vi hade en riktig juvel, men de klippte bort mycket.
Jag var en röra. Jag hade gått i trolleriskola i veckor.
-Inspelningen tog flera dagar. -Det var i rundan.
Jag tror det var en av mina första, och du föll i portalen.
-Var det inte portalen? -Jo, jag går igenom portalen.
Sedan spekulerades det: "Kommer han tillbaka?"
"Kan man komma tillbaka från Slöjan?"
Nej, det kunde man inte.
Avada Kedavra !
Det var en intressant poäng för oss yngre skådespelare.
För det fanns en viss grupp med Maggie, David Bradley och Alan.
De har känt oss sedan vi var 10 eller 11.
När du kom var jag 15, 16 år.
Så du och Gary och David behandlade oss mer som vuxna.
Jag älskade det. Du såg att vi var redo att:
"Kan du hjälpa oss? Vi vill också vara skådespelare."
VÄXA UPP
När vi kom till Fenixorden hade världen börjat bli mer politisk.
Vi behövde en regissör som kunde hantera det på ett underhållande sätt.
David Yates är bra med skådespelare, och driver på dem på alla sätt.
Framsteg för framstegens skull ska inte uppmuntras.
David var bara snäll och mild
och brydde sig om alla karaktärerna.
Vi hade också en del ansikte-mot-ansikte med David Yates.
Jag tog mig an Fenixorden med de unga skådespelarna i åtanke,
och tänkte på hur vi skulle få alltihop att växa upp,
bli lite mer vuxet, mer tematiskt och mörkare.
Den behövde expandera och bli större och mer skrämmande.
Det var en stor ökning i skala och komplexitet.
Från barnslig till att påverka och vara en del av den stora världen.
Han är en pojke! Säg mer och du får introducera honom till Orden.
Bra! Jag vill vara med. Samlar Voldemort en armé vill jag slåss.
När jag började, en sak som David och studion pratade med mig om var
att Emma inte var säker på om hon ville göra en till Potter.
Harry!
Folk glömmer vad hon gjorde och hur bra.
Dan och Rupert, de hade varandra.
Jag hade mina kumpaner.
Medan Emma inte bara var yngre, hon höll sig för sig själv.
Emma!
Jag hittade en dagboksanteckning: "Hm..."
Jag kan se att jag ibland var ensam.
Vi pratade aldrig om det på filmen för vi var alla barn.
En 14-årig pojke frågar inte en annan 14-åring:
"Hej, hur är det? Är allt som det ska?"
Så, Fenixorden.
Då började saker blir mer spännande för oss alla.
Du funderade på att dra dig ur. Jag pratade aldrig med dig om det.
Ja. Jag var nog rädd.
Jag vet inte om du kände att det nådde en vändpunkt:
"Det här är för alltid nu."
Ja, så kände jag då och då.
Jag kände ungefär som Emma.
Jag funderade på hur mitt liv skulle se ut om jag slutade.
Men vi pratade aldrig om det.
Vi gick igenom det i vår egen takt,
och levde i det för stunden.
Vi insåg inte att vi kände likadant.
Ja...
Berömmelsen hade slagit på stort.
Ingen behövde övertyga mig om det.
Fansen ville ärligt att vi skulle lyckas,
och vi stöttade varandra ärligt.
Hur toppen är inte det?
Det är roligt att träffa människor för filmer som betyder mycket.
De växte liksom upp tillsammans med oss
och hjälpte dem med en del riktigt svåra saker i deras liv.
Jag är bara väldigt stolt att vara en del av något
som betyder så mycket för så många.
Jag har funderat på något Dumbledore sa till mig.
Vad?
Att fast vi har en kamp framför oss
har vi något som Voldemort inte har.
Jaha?
Något som är värt att kämpa för.
Min son, Billy, och jag tittade på dem varje kväll.
Hade vi en tråkigt söndagskväll tittade vi på en Potter-film.
Det var hans säkra plats.
Jag ser fram emot att en dag se filmerna med mina barn.
Påverkan de haft är massiv
-extraordinär. -Otroligt.
UTOMSTÅENDE
Jag skrev till JK Rowling
när jag var 11 och tackade henne.
Jag skrev att mitt liv skulle kännas hopplöst utan Harry Potter.
Som tur var för mig läste hon brevet och svarade.
Så jag är en av de få lyckliga
som kan säga att jag brevväxlat med JK Rowling.
VILL DU VARA MED I EN FILM? ROLLEN LUNA LOVEGOOD
Första antagningen var ett open call.
Vem som helst kunde komma.
ERFARENHET INTE NÖDVÄNDIG
"Det var min biljett. Mot London."
Vi flög, förstås.
Det var tusentals i kön.
Jag minns Dan tydligt.
Det var vid provfilmningen.
Mistel.
Jag minns att han tilltalade mig, och jag glömde att svara,
jag var så van vid att se honom på film.
Så jag blev...
Jag tror att det bidrog till Luna Luvegood-vibbarna.
Hon är lite utflippad.
Hej, allihop.
Du ser gräslig ut, Ron.
Sedan hittade han en hemlig värld med udda typer och missanpassade
som hade en underlig kraft,
men som ändå hade mänsklighet, sårbarhet och djup.
Filmerna gav folk tillåtelse att acceptera dessa sidor hos sig själva.
Så det var befriande att se sin udda-het
som en superkraft på filmduken.
Jag minns när jag först mötte er.
Det största gäng missanpassade jag någonsin sett.
-Och här är vi nu. -Vi är fortfarande missanpassade.
Kanske, men vi har varandra.
Jag var inte bra i skolan.
Jag läste hellre Goshawks Guide to Herbology.
Jag hade inte många vänner.
Se upp var du går, Longbottom.
Jag tycker det är toppen att vara missanpassad, därav populariteten.
Alla vill veta var de hör hemma.
Det är en befrielse från ensamhet.
Jag var ett blygt barn. Jag kunde relatera till känslan
att känna sig utanför.
Att jobba hårt är viktigt.
Men det finns något viktigare.
Att tro på sig själv.
Alla kände sig hemma
genom att se dessa karaktärer som inte gjorde det.
NÄR HARRY TRÄFFADE GINNY
Bonnie, när hon kom, var bara nio år.
-Mamma, har du sett min tröja? -Ja, på katten.
Hej.
Jag tyckte att Ginnys och Harrys förhållande
utvecklades sakta och innefattade hela familjen Weasley,
och Harry blev till slut en Weasley.
Det hade jag aldrig väntat mig, särskilt inte efter att ha läst böckerna.
Bonnie var yngst.
"Va? Det här är konstigt."
Slut ögonen.
Det fanns en press.
Det här är historiens älskade hjälte.
Alla på set hade känt mig i sex eller sju år.
De hade sett mig växa upp, och nu ville de se kyssen.
Coolt?
Jo skrev flera bra kvinnliga roller. Det är också stort.
Jag är stolt över vem Bonnie, Evanna och Katie är och har blivit.
De har alla blivit otroliga aktivister.
Varenda en av de tjejerna var en härlig människa.
-Jag har saknat ditt sällskap. -Har du? Tack.
Fick du något? Jag stal en massa.
-Gjorde du? Det visste jag inte. -Jag borde ha sagt det.
Det gör mig lugn för jag försökte definitivt stjäla min trollstav.
Jag är rädd att den hade varit försvunnen nu.
Du vet väl att de inte funkar, Tom.
Jag har försäkrats om att...
-Med tiden och mycket övning... -...skulle den fungera.
Det är lustigt att se tillbaka på det nu.
Vi gör genomarbetade manövrar och ingenting händer.
Ingenting. Förutom en gång.
De sa: "Den här gången vi ska spränga Hagrids..."
Ja! Du måste göra det, eller hur?
De sa: "Vi tar din stav. När du gör besvärjelsen exploderar den."
Och jag blev faktiskt förvånad och rädd för min egen reaktion.
Jag tänkte: "Oj."
Det var en stark känsla av makt.
Typ: "Jag riktar bara min trollstav dit."
"Och sedan exploderade det."
Det är mer tillfredsställande än att få en fjäder att lyfta.
Ja.
Vad gjorde Draco med det underliga skåpet?
Och vilka var människorna?
Förstår du inte? Det var en ceremoni, en initiationsrit.
Sluta, Harry.
-Jag vet vart du vill komma. -Det har skett. Han är en av dem.
En av vad?
Harry har fått för sig att Draco Malfoy nu är en dödsätare:
Barnet som inte har fått den möjliggörande kärleken från vårdhavaren
kan utveckla ilska och hat, och väljer den mörka sidan.
Våga inte tala så till mig i mitt eget hus!
Mycket av Dracos resa har att göra med om han försöker
eller inte försöker behaga sin far.
I den sjätte filmen får de honom att göra det värsta någonsin
eller försöka det värsta sätt någonsin att döda Dumbledore.
Vi får se honom krossas.
Draco.
För flera år sedan kände jag en pojke som gjorde fel val.
-Snälla, låt mig hjälpa dig. -Jag vill inte ha din hjälp!
Förstår du inte?
Jag måste göra det.
Jag måste döda dig, annars kommer han döda mig.
Med Tom, vad var bra med Halvblodsprinsen var
att du tog den onda killen, som i de tidigare filmerna alltid varit
lite tvådimensionell, och gav honom
möjligheten att utforska en mer komplex och intressant resa.
Jag satte mig ner med honom och sa: "Tom, här är din chans att skina."
Jag minns att David Yates sa: "Om vi bara kan få en procent"
"empati eller sympati för honom, då har vi gjort vårt jobb."
Gör det.
För mig är Draco hjälten.
Harry gör alltid det rätta, gör rätt val.
Han har aldrig något dilemma. Draco bryter kedjorna
av sin hemska familj och ansvaret
och vad han förväntas göra.
Och att se Tom skapa den kampen
och visa alla de nyanserna och komplikationerna,
det stora etiska minfältet som han går över,
det var imponerande.
Nej.
Severus.
Snälla.
Avada Kedavra !
Det är fantastiskt att vara tillbaka, men det är...
...chockerande att så många vi båda trodde skulle finnas kvar
eller åtminstone längre än de har varit...
Som Helen, Alan, Richard och...
Ja.
De är som familj.
-Man kan sörja på samma sätt. -Ja.
-Det var för snart. -Ja.
Tyck inte synd om de döda, Harry.
Tyck synd om de levande.
Och framför allt, alla som lever utan kärlek.
Dröja inte vid drömmar, Harry, så du glömmer att leva.
Richard Harris var en speciell och varm person.
Han gnistrade.
Han var klassisk.
En av de roligaste män jag känt.
Han var en busig 11-åring i en 70-årig mans kropp.
Kan du ge oss en snurr till?
Han hade glimten i ögat,
vilket gjorde honom till den perfekta Dumbledore.
Ack, öronvax.
Richard Griffiths var utsökt som herr Dursley.
Det finns ingen magi.
Han omfamnade sin ondska med lust och passion.
Hans bortgång är den som har påverkat mig mest.
Han var generös med kunskap, ville dela med sig.
Jag undrade när jag skulle få träffa dig, herr Potter.
Jag känner mig lyckligt lottad som har fått känna
dessa exceptionella människor som har gått bort.
En dag blir jag gammal och kan säga: "Jag kände den legenden."
Jag vet att jag inte borde vara här.
Dark Lord själv har förbjudit mig att tala om detta.
Helen McCrory spelade min fru.
Jag sa: "Jag har precis träffat den bästa skådespelerska jag sett."
Kom.
Jag har tur som har jobbat med henne och delat så mycket
tonårsskratt på inspelningarna.
Hon lärde mig mycket.
Jag kan inte ens säga det.
Eh...
Hon hade förmågan att...
...visa medkänsla med blicken.
Det var härligt att jobba med henne.
Jag kan lära dig att förhäxa tanken och snärja sinnena.
Alan Rickman tilltalade mig aldrig som ett barn.
Han tog mina tankar och åsikter på högsta allvar
vilket rörde mig.
Alan var en kär vän.
Vi gjorde hans sista scen.
Det gäller enbart dig.
Gör det?
Jag blev lite skrämd av honom.
Hans precision och expertis när han levererade replikerna...
Vi gick liksom på tå, på ett kul sätt.
Snape och Voldemort.
Två skådespelare som njöt av att fäktas metaforiskt.
Alan var på det viset en trollkarl som skådespelare.
De som älskar oss lämnar oss aldrig riktigt.
Och man kan alltid finna dem...
...här inne.
TILL MINNE
Men kom ihåg, du är inte ensam.
Fläderstaven.
Den mäktigaste som nånsin gjorts.
Den vises sten.
Osynlighetsmanteln.
Tillsammans utgör de dödsrelikerna.
De gör en till dödens mästare.
Pojken som levde.
Harry!
Kom och dö.
Avada Kedavra !
De åtgärder de hade vidtagit för att skydda sina familjer
fick honom att inse, mer än något annat kunde ha gjort
att de verkligen skulle följa med honom,
och att de visste precis hur farligt det skulle bli.
Han ville berätta för dem vad det betydde för honom,
men han kunde helt enkelt inte finna ord som var starka nog.
KAPITEL 4 NÅGOT VÄRT ATT KÄMPA FÖR
HARRY POTTER OCH DÖDSRELIKERNA
Det är både coolt och konstigt att gå runt här
och se inspelningsplatserna där vi var barn
som såg på det med respekt som barn gör när de har kul.
Det är konstigt, nostalgiskt.
Minns någon min hamster?
-Ja! -Millie.
-Jag hade glömt hamsterns namn. -Ingen fara. Vila i frid, Millie.
Du hade en hamster och jag var avundsjuk på att du fick ha ett djur.
Snickeriavdelningen gjorde en kista åt den.
När Millie dog byggde scenograferna
en specialtillverkad träkista med sammet inuti.
-Så vacker. -Den hade hennes namn ingraverat.
För jag var förtvivlad.
Hjälpte vi till? Vi sa väl något.
Jag ville bara hålla i den döda Millie och klappa henne.
Och han sa: "Emma, Millie måste stanna i kistan nu."
Jag har glömt så mycket.
Det känns inte som att lång tid har gått.
Eller hur!
Vi ser bättre ut än i epilogen, vilket är bra.
Det är positivt.
-Väska? -Ja.
Tröja?
Ja. Jag var helt i tanken.
Och den tjocka kostymen.
Ja, det var väldigt...
-Jag liksom... -Ja, du körde på det.
-"Ge mig kostymen." -Ja. "Ge mig allt."
-Ja. -Jag var stolt över dig.
Ingen annan kan förstå vad vi upplevde.
Det var unikt.
David Yates beskrev oss som austronauter,
för ingen annan har upplevt det i det här formatet,
och vi kommer alltid att ha starka band på grund av det.
Mina finaste minnen är när vi tre visste att vi måste
ta hand om varandra på små sätt.
Om det var kallt värmde vi varandra.
Eller: "Jag är helknasig."
"Är det okej, Dan, om jag somnar på dig
mellan tagningarna, jag är så trött."
Vi har nog sovit på varandra
i några av Englands största katedraler.
Det förtroende vi byggde under dessa tio år var som...
Gjorde vi en stunt litade jag på att en av er skulle ta emot mig.
Den sortens förtroende tar...
Få arbetssituationer ger en så mycket tid att bygga upp det.
Det var icke-verbalt. Vi kunde liksom kommunicera
utan att behöva säga något. Vi visste vad som behövde göras.
Vi var starka för varandra.
Jag behöver byta om.
-Hur i hela... -Odetekterbar förlängningsberlock.
Du är fantastisk.
Alltid en överraskad ton.
De här filmerna hade en annan känsla.
Vi var mestadels iväg från Hogwarts
på olika inspelningsplatser.
Tonen var mörkare, det kändes som en annan film.
Dumbledore skickade dig till Horcruxes utan att säga hur du förstör dem?
Det var uppfriskande, för vi fick göra mer seriösa saker,
och det var en möjlighet att fördjupa karaktärerna.
Kommer du eller stannar du?
Jag såg er två häromkvällen.
Ron, det finns inget där!
Ron!
Scenen jag trodde skulle bli obehaglig,
som jag kände mig osäker inför, var den där vi gjorde vår dans.
-Jag... -Ja.
Nu är den en av mina favoriter i hela serien.
För den förtrogenhet du och jag hade med varandra då...
Jag hade inte kunnat göra den så med en annan skådespelare.
Det är också intressant för vi gör det Harry Potter-filmer och i sista filmen
sa regissören: "Vad sägs om att långsamt dansa till Nick Cave i fem minuter?"
Vi sa: "Va, vilken film är det igen? Men okej."
Det sägs mycket i scenen, fast outtalat. Jag älskade det.
Och karaktärerna fick ha roligt.
Du och jag fick ha roligt.
-Vilket vi behövde då. -Ja, absolut.
En förrädisk liten utpressare. Finns det ingen vi kan lita på?
I en sekvens i sista filmen springer vi genom skogen.
Vi rusar genom skogen och försöker fly från snatcharna.
Och action.
Vänta inte. Ta dem!
Jag minns att du och jag, Emma, började tävla
om vem som sprang fortast.
-High five. Det var kul! -Och bryt.
Rupert sa alltid: "Gör som ni vill."
"Gör er grej."
För mig är springa en stunt.
Att gå är en stunt.
Jag gillar inte att se scener med mig i.
Men jag såg er två, och du är briljant.
Det var fint när vi tre
sa till varandra att vi hade gjort ett bra jobb.
Vi började ju så unga och visste inte riktigt vad vi gjorde,
så när vi såg varandra spela på riktigt sa vi: "Coolt, bra!"
-Vi blir bättre och bättre! -Där satt den!
När vi skulle kyssas
-var det förstås något hemskt... -Ja.
-...som vi... -Hur så?
-...måste genomlida. -Ja.
FÖRVÄNTAN
Jag heter Hermione Granger.
Och du är?
Ron Weasley.
Trevligt.
"Det heter Leviosa, inte Leviosa!"
Hon är en mardröm.
Ärligt. Inte undra på att hon inte har några vänner.
Jag tror att hon hörde dig.
-Filmerna i serien byggde på varandra. -Åtta filmer.
Jag älskar Ron och Hermiones romans
och hur den hela tiden bubblar under historien.
Det förhållandet hade trängts undan så länge.
Lite... tandkräm.
Slughorn firar också jul, du vet?
-Vi får ta med någon. -Du tar väl med McClaggen.
Publiken är desperat att se de två kyssas.
-Jag tänkte fråga dig. -Jaså?
Vi ska filma en scen nästa vecka som jag tycker att vi ska prata om.
Vi ska göra Rons och Hermiones kyss.
-Vad? -Rons och Hermiones kyss.
-Den här veckan? -I Hemligheternas kammare.
I detta ögonblick av extraordinär fara
vänder de sig mot varandra, och så kysser de bara.
Vi har väntat i sju filmer på det.
Jag pratade med dem i deras trailers och såg till att båda var bekväma.
Det var nästan som att förbereda dem för en stor idrottstävling.
Du vet, att säga: "Ni klarar det här. Det blir jättebra."
Det var meningen att det skulle vara dramatiskt.
För du och jag fortsatte bara. Vi fortsatte att skratta.
Jag blev rädd att vi skulle aldrig få till det.
Vi kunde bara inte ta det på allvar.
Jag gjorde det inte bättre, för jag hade alltid fått höra
att jag var en absolut idiot om sånt.
"Jag kommer på inspelningen och ser er kyssas!"
Alla ville vara med! Alla sa: "Det kommer att gå bra."
-Vi behöver... -Förlåt.
Jag visste att jag måste vara den
som skulle få det att ske, då Rupert inte skulle göra det.
Så jag var bara tvungen att gå för det.
Tar inga fångar!
Jag behövde fart in i kyssen.
Och Rupert... Vid första tagningen såg jag Ruperts ansikte totalt förvånat,
för han tänkte: "Det är bara första tagningen!"
Jag tror att jag fick blackout.
Jag minns bara ditt ansikte komma närmare och närmare mitt.
Varje gång du pratar om det här
får du det att låta som en skräckfilm.
-Det var inte så illa, jag vet. -Vilket är...
Att kyssa Rupert var bland det svåraste jag behövt göra.
Det kändes bara fel på alla plan!
Eftersom Dan, Rupert och jag är som syskon.
Vi ses.
Harry!
Alla tre kände oss likadant i hur mycket det betydde för oss.
Jag minns scenen när du sa:
"Nej, det är jag som måste göra det här på egen hand."
Och jag gav dig en kram och sa hejdå.
-Jag följer med dig. -Nej. Döda ormen.
Jag visste att jag sa hejdå till serien och att jag skulle säga hejdå till dig.
Jag var bara tvungen att ta fram
hur jag verkligen kände över att det hela tog slut.
Ja.
DET SISTA SLAGET
Det är en biblisk bild där Harry bärs över bron.
Frågar man Jo eller vem som helst som är djupt involverad i det
säger de att det är striden mellan gott och ont.
Jag har mycket att tacka Neville som karaktär.
Jag var väldigt blyg. Jag pratade aldrig i skolan.
Jag räckte aldrig upp handen, som han.
En bra sak med Neville är att han är mästaren.
Den underbara biten på slutet.
Det fantastiska talet av Matthew, du vet.
Det goda måste segra.
Det spelar ingen roll att Harry är borta.
Backa, Neville.
Folk dör varje dag!
Vi har förlorat Harry ikväll.
Men han finns kvar hos oss... här inne.
Han dog inte förgäves.
Det Harry Potter betydde för mig, både som historia och skådespelare...
Du kommer att göra det.
...var att det hjälpte mig att inse vad jag inte är.
Harrys hjärta slog för oss!
För oss allihop!
...med andra ord, jag fann mig själv.
Confringo !
I boken skedde
den slutliga konfrontationen mellan Voldemort och Harry
i stora hallen med en enorm publik.
Jag hade velat ha något mer jordnära,
mer intensivt och mer intuitivt.
Då dessa två motståndare ändå var andligen nära varandra
på ett märkligt, horcruxigt sätt.
Jag tänkte: "Vore det inte underbart om Dan bara tog tag i Ralph"
"och drog honom från tornet."
Kom igen, Tom. Låt oss avsluta det som vi började det.
Tillsammans!
När de teleporterar smälter de samman.
Den djupa kopplingen som följer
genom berättelserna och filmerna, visualiserades i det ögonblicket
innan de ramlar ner och in på gården.
Jag minns att jag var fysiskt trött. Vi gav allt i det.
Vi var utmattade på slutet.
Vi filmade under de kalla månaderna och himlen var grå.
Min underarm blev stel för att
du var tvungen att trycka tillbaka mot honom.
Samtidigt med den fysiska utmaningen att göra filmerna
fanns också pressen: "Det är du som ska avsluta det här."
"Det måste sluta på en hög ton. Det ska kännas meningsfullt."
"Det måste ge resonans. Det måste leverera."
EN NY BÖRJAN
Vem är du?
Hej, jag heter Emma Watson, och spelar Hermione Granger.
Nu blev jag blyg. Jag vill inte vara så här.
-Vad? -Glöm det.
-Inte vara så här? -Nej.
Varför det?
För han gillar inte klämman i håret.
-Herr Radcliffe. -Ja.
Kamera! Du är från pressen.
Ja. Hur visste han det?
Det är din första dag. Hur känns det?
-Det känns helt fantastiskt. -Är du uppspelt?
Ja, jag kan inte vänta.
Efter alla förberedelserna händer det äntligen.
Okej, åter till arbetet. Folk måste skämma bort dig.
-Ja. -Hej.
Vad tänker du på när tänker du på det nu, Rupe?
För mig är det fina minnen. Och för dig?
Jag är väldigt stolt över att ha varit en del av det.
Mot slutet blev det lite konstigt, speciellt avslutningen.
Jag tappade kollen på vem som var jag och vem karaktären var.
Visste inte riktigt var de slutade eller började.
Ibland tänkte jag: "Vem är jag?"
"Vad gillar jag att göra? Vad är viktigt för mig?"
Det var konstigt. Mitt namn kändes inte som mitt.
Jag kände att jag bara visste hur man gör en sak.
Jag visste hur man spelar Ron.
Ron var min favoritkaraktär, så det var coolt att vara honom i filmen.
Det är nästan som vi gjorde den mest extrema method acting.
Det måste alltid ta slut någon gång.
Vi skulle inte göra det här för alltid.
Som det känns nu att ses här, efter all tid ifrån varandra...
Jag ska försöka att inte bli känslomässig.
Det känns som att ni är en stöttepelare i mitt liv.
Det är överväldigande, för jag såg er växa upp.
Vi såg varandra växa upp tillsammans.
Vi är familj och kommer alltid att vara.
Vi behöver inte träffas... Herregud.
Fast vi inte ses hela tiden...
Ja, det är starkt...
Det är ett starkt band vi alltid kommer att ha,
och vi kommer alltid att vara en del av varandras liv.
Så roligt att se dig.
Det är härligt att se dig.
Jag älskar dig.
Som vän.
För att vara tydlig för alla som tittar.
Men det är sant. Det finns så mycket kärlek.
Tack, Rupes.
Låt oss göra en repetition och sedan några uppspelningar.
När du är redo. Och action.
När vi avslutade de sista scenerna,
en av de allra sista...
Vi dök förbi kameran och landade på en enorm krockmatta.
Det var då vi hoppar ner i en skorsten.
Det var en metafor för vad som faktiskt hände.
Vi hoppade på en studsmatta för resan in i en annan värld.
Den kollektiva känslan var påtaglig.
Också för dem som hade stöttat dem och funnits där för dem.
Alla som sett dem växa upp.
Okej, kompis.
Sista dagen bröt jag ihop.
Vi bara kramade varandra.
Alla tre, vi var förtvivlade.
Det var nog första gången vi tillät oss att bearbeta
eller inse att det var slut.
Vi hade klarat det.
Det sitter djupt i mig också.
Jag mäter mitt liv utifrån de här filmerna.
"När klarade du körprovet?" Jag svarar: "Fenixorden."
Varje del av mitt liv är kopplad till Potter.
När jag träffar människor för vilka de är en viktig del av livet,
eller böckerna eller filmerna har blivit en del av deras identitet,
gör det mig väldigt stolt.
Det är något med Harry Potter som gör livet rikare.
Som när det blir riktigt mörkt och tiderna är riktigt svåra
ger berättelser oss platser där vi kan vila och känna oss trygga.
Jag uppskattade nog inte räckvidden filmerna hade.
Mängden människor som säger: "Det är de enda filmer"
"min pappa och jag tittar på. Vi kan inte prata om någonting."
"Att se på Harry Potter har blivit vår grej."
Det är fantastiskt att få vara en liten del av det.
Och att se det liksom återuppstå.
Att hitta nya medier, som scenshowen, Fantastic Beasts.
Det lever för evigt, och det är fantastiskt att se det.
Harry Potter.
Det finns inget liknande berättelserna om Harry Potter.
Berättelserna som ryms inom dem, de enskilda karaktärernas resor.
De har en transformerande effekt på människor.
Det är magiskt.
Det är vackert här.
Alla barn undrar hur de ska passa in.
Det är en resa som alla barn upplever.
Dobby kommer alltid att finnas där för Harry Potter.
De är inspirerande för ungdomar:
"Det kunde ha varit jag, i det ögonblicket av tvivel"
"eller det bråket med föräldrarna."
Håll dig nära mig.
Till slutet.
Det har varit en extraordinär värld att uppleva,
och det är en vacker värld.
Harry.
Det som är så djupt terapeutiskt och bra med dem
är att de gjort att de som annars känner sig ensamma känner samhörighet.
Ge den inte till henne, Harry!
De flesta fans som kommer fram och hälsar på mig nu
var inte ens födda när vi gjorde filmerna.
Man känner sig genast lite äldre, och tacksam
att de har förts vidare till nya generationer.
Träning för baletten, Potter?
En av de saker som var unika med Harry Potter,
förutom den otroliga fantasin och världen och karaktärerna
som Jo Rowling skapade,
var det faktum att man får se små barn växa till vuxna.
Man får se det på film.
Det hade vi inte sett förut, och kanske inte får se igen.
Jag är bara lycklig att ha fått vara en del av en värld
som människor älskar så mycket, och som gör dem glada.
Det är något med den eskapismen.
En hälsosam form av eskapism.
Det tror jag ytterst är vad Harry Potter åstadkommer.
Det är vad bra historier är till för.
De är guider i hur man ska leva.
Det är slutet av en era, tio år av mitt liv.
Mina barn växte upp under tiden.
Robbie Coltrane, bästa grindvakten på Hogwarts sista dag i Harry Potter.
Arvet från filmerna blir nog att mina barns generation
kommer att visa dem för sina barn.
Jag tror att man lätt kan se dem om 50 år.
Jag finns sorgligt nog inte kvar, men...
Tänk inte så.
Men Hagrid blir kvar.
Ja.
Att se tillbaka ger så fina minnen.
Jag tänker ofta på det.
Det var en fantastisk tid.
Det var... enastående.
Det var en stor upplevelse.
Jag kan inte förklara det.
Alla var så härliga människor.
Så snälla, och...
De två tog det på högsta allvar.
Jag uppskattade det väldigt mycket.
Det är som familj.
Vi är helt sammanlänkade.
De är väldigt viktiga för mig.
Det tekniska teamet på filmerna var otroliga.
Det finns de i filmerna som...
...är...
...avgörande för den jag är.
Både som människa och skådespelare.
Jag är så privilegierad att få vara här nu med det liv jag har,
och kunna arbeta med dem jag arbetar med nu.
Inget av det hade varit möjligt utan Harry Potter.
Så ja, det var...
Det var väldigt...
Det var fina tio år.
Expecto Patronum !
Efter alla dessa år.
Alltid.
Undertexter: Madeleine Person