Camille!
Jøss. For et utrolig sammentreff. Jeg bor på dette hotellet.
Jeg har tenkt på samtalen vår i dag tidlig i hele dag.
Kanskje du fikk inntrykk av at jeg var litt frekk, siden jeg avbrøt deg.
Men alt har sin forklaring.
Hvis du lar meg forklare... Jeg har nettopp skilt meg og lovet meg selv...
Jeg vil gjerne høre om løftet. Jeg vil nødig være frekk...
- Skal du være med? - Ja.
Jeg har det kjempetravelt, jeg må rekke en konsert.
Hva om jeg blir med, så kan jeg fortelle underveis?
Kom inn. Tok du med motorsykkelen?
- Nøklene, takk. - Hvor skal du?
Jeg har ting å gjøre. Et ærend for Berlín. Nøklene, takk.
- Hvor skal du? - Jeg skal få kalken tilbake.
Du får bli her og følge med på overvåkningsbildene.
- Men ingen er hjemme, din idiot. - De kommer kanskje tilbake.
Hvordan har du tenkt å få kalken tilbake?
Venter på at presten drar. Starter motorsykkelen.
Kjører nær ham. Rapper den. Ha det.
Er det forstått?
Hvilken hånd skal du rappe den med? Du må kjøre, bremse, clutche...
Kalken er nok tung. Finner du opp veskenapping på nytt?
Jeg blir med deg. Ferdig snakka. Jeg kjører helt fantastisk.
Hvordan kan jeg si det?
Jeg hadde lovet meg selv å holde meg unna kvinner en stund.
Har du noe imot at jeg skifter? Jeg tok dem med for å skifte underveis.
Selvsagt ikke.
Jeg ville komme hit og nyte litt tid alene, i ro og mak, ungkarslivet.
Hjertet mitt trengte å hvile litt.
- Det bar litt preg av misogyni. - Nei. Overhodet ikke.
Jeg kan forsikre deg at dette handler om selvforsvar.
Men etter at vi møttes sist, tenkte jeg plutselig:
"Straffer du deg selv fordi du feilet?
Nekter du deg selv muligheten til å bli kjent med en unik, helt spesiell kvinne?"
Det fins fire milliarder kvinner i verden.
Det skal godt gjøres å treffe en som fascinerer deg.
Mulighetene er få, så derfor måtte jeg løpe som gal etter deg da jeg så deg.
Jeg traff på deg rett foran ho... Kan jeg se?
- Ja. - Ja?
Så derfor er jeg her.
God kveld!
PAPIRHUSET BERLÍN
Kom igjen.
Stopp! Stopp!
De straffedømte.
Taxi!
Nå!
- Han slipper ikke! - Victor! Presten!
- Kalken! - Ta vesken!
Kalken!
Victor!
Den veien!
Løp! Faen, da!
Flytt dere! Flytt dere, for faen!
Roi!
Hva er det dere gjør?
Går det bra?
Kjør! Kjør!
Unna vei, for faen!
- Er dere gale? - Hold kjeft!
- Dere kjørte nesten over forloveden min! - Hva skjer?
Faen!
Din drittsekk!
Jævla drittsekk!
Bordet! Pass på! For faen, da! Bordet!
Hold kjeften på deg, Roi!
Se opp!
Et bryllup og en gravferd, akkurat som i filmen.
En parkeringsgarasje.
Hold kjeft!
Hvor faen er de?
- Slutt å gjemme dere, jævler! - Nå er dere døde.
Rører vi oss, hører de fottrinnene.
Ikke hvis noe annet lager mer lyd.
Vent litt. Jeg hørte noe.
Vi møtes på plass nummer 123. Gå den veien. Gjør det samme som meg.
Hva var det?
For faen, da. Hva er det som skjer?
Hva er denne dritten?
Sjekk der borte.
Kom igjen. Kom ut, da.
Faen, da!
- Hei! - Faen!
- Hei. - Hva nå?
Vi tjuvkobler en gammel bil og drar. Den kan ikke ha tyverialarm. Den der.
Klar?
- Pokker! - Start den, for faen!
Alarmen blokkerer tenningen.
- Hva nå? - De kommer.
Legg deg i baksetet. Kom igjen!
Jeg var ikke så sikker på om du passet inn her, men det fikset du bra.
Hva mener du? Var det sløyfen? Jeg pynter meg for å handle mat, jeg.
Du ser ikke ut som en som går på supermarkedet så ofte.
Du ser ut som en som bor på hoteller. Reiser rundt i verden. Går på museer.
Drikker vin på vingårder.
Og jeg vedder på at det er første gang du drikker flaskeøl.
Det er det. Jeg hater å drikke fra flasker fra kasser som går mellom lager, lastebil
og fra hånd til hånd, før de treffer leppene.
- Men denne smaker himmelsk. - Skål for det, da.
Skål for at den maker himmelsk.
Er de borte?
Jeg ser dem ikke, men la oss ikke sitte her og vente på dem.
Vi prøver den bilen.
- Ja, for faen! - Kjør, for pokker!
Der er jævelen!
Han har øks! Klampen i bånn!
Se opp!
Pokker.
Helvete.
Kom igjen.
Bare løp, pyser! Løp.
Det har vært en fabelaktig kveld.
Noe helt for seg selv.
Jeg håper at vi kan gjøre det igjen neste gang jeg er i Paris.
Et sted der du kan drikke fra bøhmiske krystallglass.
Da må du spørre om nummeret mitt.
Men jeg har ingen penn.
- Sov godt. - Sov godt.
Skal vi ut og dykke?
- Trodde det var Cameron. - Ser etter henne. Lånte bort sykkelen.
- Hun dro nettopp. - Hvor er den?
Jeg vet ikke. Hun bruker den vel. Vi ses senere.
Vent. Skal du ikke fortelle hva du bruker brillene til?
- Det er VR-briller. - Så kult. Er det et spill?
Nei. Det er simulering.
Jeg er ikke ferdig med programmeringen. Ikke rør.
Designer du det du ser der?
- Ja. - Aldri i livet.
- Få prøve. - Nei.
Jeg går ikke herfra før jeg får det. Jeg lenker meg fast.
- Vær så snill. - Fem sekunder.
Dette er jævla fett, altså.
Det var faen meg litt av en utsikt. Se på fargen på havet, da.
- Det er Zanzibar. - Sjukt.
- Hvorfor rører jeg meg ikke? - Du har ikke sensorene på.
- Greit. Vent. - Hvorfor er du tyv?
Du burde minst jobbe for NASA. Du er en mesterhjerne.
- Hva er disse til? - De fanger opp bevegelse.
Hva?
Jeg må sette noen på magen og på ryggen din.
Greit.
- Nei. Den sitter ikke. - Det er oljen.
Nå blir det ikke noe problem.
Der, ja.
- OK. Snu deg, er du snill. - OK.
Her. Ferdig.
- Ferdig? Ja? - Ja.
Nå funker det. Se, jeg har gåsehud. Ta på meg.
- Ja. Håret ditt reiser seg. - Fy flate.
Er den jenta deg?
OK. Nå holder det. Det har gått mye mer enn fem sekunder.
- Det er deg, ikke sant? - Det er avataren min.
Du så deg i speilet.
Jeg går ut fra at det er en feil du jobber med,
men det så ut som om man så brystvortene stikke ut fra minikjolen.
Du snakker alltid om hår og brystvorter. Snu deg.
Hva sa jeg?
Sånn. Når Cameron kommer tilbake, ber jeg henne om å ringe deg. Ha det.
Unnskyld for at jeg sa alt det tullet der.
Jeg har bare ett spørsmål. Hva skal du bruke det til?
Det er en alternativ virkelighet.
Ikke alle kan reise på ferie til idylliske steder med venner de liker.
Jeg vet ikke. Hva liker du? Å gå på diskotek?
Jeg er kongen av dansegulvet.
OK. Da kan du bruke det til å danse på de kuleste klubbene.
Du tar på brillene og nyter opplevelsen.
- Men det er ikke ekte. Du er bare her. - Men hjernen oppfatter det som ekte.
Du danser med folk, snakker med folk fra andre land og drikker med dem.
Følelsene du opplever da, er virkelige.
Du skaper en helt fantastisk verden, mesterhjerne. Du er et geni.
- Jeg drar til krypten, OK? - OK.
Når hadde dere tenkt å fortelle det?
Berlín ga oss et oppdrag. Vi trengte ikke å fortelle deg noe.
Vi har ringt ham siden i går kveld, men han tar den ikke.
Den ene gangen du går ut i Paris, så driter du deg ut.
Jeg snakker ikke om innbruddet hos Polignac,
men om at dere tok tak i presten og dro ham ti meter.
En voldelig bilkapring midt under et bryllup.
Overfall av en straffedømt.
Dere ødela flere kjøretøy i et parkeringshus. Tjue...
Her har dere croissantene.
Tjueseks alarmer gikk av.
Så setter dere dere ned til frokost som om ingenting har skjedd.
Det er begges skyld.
Men det var ikke lett å stjele kalken med de livvaktgorillaene der.
Så flott, da. Da bestiller vi Eggs Benedict og tar det helt med ro, da.
Monsieur!
Hvis det ikke hadde skjedd et mirakel, hadde alle sittet i fransk høysikkerhet.
- Ser denne kjent ut? - Hvordan fikk du tak i den?
Presten kom til meg ved midnatt, med stokk. Vettskremt.
Ingen tur til Porto eller Santiago. Vi hadde rett angående sikkerheten.
Noen skurker prøvde å rane ham, sa han. Han har vondt i ryggen.
Vi får fortsette utgravingen. Han syke- meldes i en uke, kan ikke holde messe.
Det fine med det er at vi nå har sju dager på oss til å grave tunellen.
Du får ansvar for å vekke Berlín.
Nå.
- Hvordan går det? - Bra. Jeg trengte adrenalinkicket.
Du trenger ikke å bli, Cameron.
Jeg sa til Berlín at jeg blir til siste slutt. Sånn blir det.
- Hallo? - Hallo.
Det er Camille.
Vet du hva? Det første jeg gjorde da jeg våknet i morges, var å le.
Det er litt av et syn når en mann i sløyfe bærer en punker på skuldrene.
- Takk for at du ga meg det bildet. - Bare hyggelig.
Hadde gått med smoking på havnearbeider- streik om du ville. Du må bare spørre.
Jeg sto på balkongen og så mot hotellet. Jeg lurte på om du fortsatt var der.
Jeg er fortsatt her.
Har du lyst til å møtes til frokost?
Før jeg svarer, må jeg fortelle deg noe. Jeg er gift. Det har jeg vært i åtte år.
Men i går følte jeg en forbindelse til deg jeg sjelden føler med noen.
Du nevnte fire milliarder kvinner. Men det fins også fire milliarder menn.
Og det er sjelden man treffer noen man vil vite mer om.
Jeg vet ikke. Et liv man vil utforske.
Først sier du at du er gift. Så vil du utforske meg.
- Jeg vil nødig misforstå "utforske". - Jeg kan forklare mer nøyaktig.
- Hvilken dag forlater du Paris? - I morgen.
Det var trist å høre. Det er veldig snart.
Ja! Ja, et ultimatum!
God morgen.
Roi. Du gikk nettopp glipp av et legendarisk øyeblikk.
Kom hit. Vi skal skåle, Roi.
Litt til deg, og litt mer til meg.
- Fordi vi fikk kalken tilbake? - Nei, mann. På grunn av henne.
Roi.
- Hun ringte meg. - Pollignacs kone?
Ikke dvel ved smådetaljene, Roi. For Guds skyld!
Det viktigste er at nedtellingen har startet.
Jeg satte henne i sjakk.
Nå må jeg bare vente og se hvilken brikke hun flytter.
Jeg vedder på at hun ringer om mindre enn tre timer. Nei.
Toppen om en til halvannen time.
Det er Camille.
Kan jeg komme inn?
Det tror jeg ikke er så lurt. Du fortalte meg nettopp at du er gift.
Hvis du kommer inn, slipper jeg deg ikke ut før over jul.
Camille...
Jeg vil ikke ha en simpel affære.
Jeg ser etter noe helt spesielt.
Og det lar seg ikke kombinere med å være verteks i en utroskapens trekant.
Hva er en simpel affære? Vet du hva det er? For det vet ikke jeg.
Jeg akter å leve så intenst og sterkt som mulig. Noen netter får jeg ikke sove.
Jeg står opp og går på bar.
Jeg har tusenvis av samtaler, drikker tequila og danser som en gal...
Og når jeg kommer hjem, så legger jeg meg lykkelig.
Fordi jeg har opplevd noe som ikke var planlagt.
Mange hadde bare blitt liggende og vri seg i sengen. Jeg lever livet til det fulle.
Hvordan kan noen bli liggende og stirre i taket,
når mennesker som deg dukker opp når du minst venter det?
Uansett... Jeg forstår avvisningen.
Jeg liker den, for den sier mye om deg og din ærlighet.
Au revoir.
Jeg håper at vi finner hverandre igjen en dag.
Du gjorde det rette.
Damen må bestemme seg.
Roi.
Rommet er fullt av utstyr som overvåker leiligheten hennes.
Derfor avviste jeg henne.
Akkurat.
Jeg avviste henne.
Camille! Vent!
Din tur.
- Er det noe? - Ja, det er det.
- Jeg må snakke med en av samme kjønn. - Få høre.
Jeg har alltid hatt et klart bilde av hva jeg liker og ikke.
Bøker: Jeg liker klassikerne og hater bestselgere.
Mat: Jeg elsker moussaka og hater fritert mat.
Jeg liker menn som er vitebegjærlige, har gode manerer og er smarte.
Hater menn som plystrer, de med skitne kommentarer.
Overfladiske fyrer som tar selfier som viser bar overkropp og motorsykler.
- Jeg skjønner. - Alt det har gått til helvete.
Den ukultiverte, avskyelige, uoppdragne fyren
koblet seg til deler av hjernen min, til nervesystemet.
- Kall det instinkt. - Hvem er det?
- Bruce. - Liker du Bruce?
- Nei. - Du liker Bruce.
Nei, jeg liker ham ikke. Aldri. Nei. Men greia er...
Men når jeg ser på ham, skitten og svett, blir jeg varm.
Jeg føler at pulsen øker, og så blir jeg kortpustet.
Skjønner du? Som om jeg ikke får nok oksygen til lungene.
- Har det skjedd deg før? - Nei. Ikke på denne måten.
Greia er at når jeg lukker øynene,
så ser jeg ham i katakombene, der han heller vann over seg.
Jeg ser vannet renne nedover huden.
Og ankeranhenget hans...
Hver gang han rører seg, slår det mot brystet hans, sånn:
"Dunk, dunk. Dunk, dunk."
Det går om og om igjen i hjernen. Som en GIF.
Som om det kaller på meg. "Er noen hjemme?"
- Ser du for deg andre sånne bilder? - Undertøyet hans.
Undertøyet hans?
En dag så jeg det stikke ut av buksene. Det hvite strikkbåndet.
Jeg tenker på merket hele tiden.
- Hvilket merke er det? - Lobo (ulv).
Det gjentar seg over hele strikkbåndet. Ulv, ulv...
Og nå har noe uventet skjedd.
- Han klapset deg på baken. - Nei, din dust.
Men jeg...
Jeg er hekta på lukten av ham.
- Hvordan funker det? - Jeg lukter ham.
Hver gang han kommer nær meg eller går forbi, lukter jeg ham.
- Hva da? Parfymen hans? - Nei. Tror ikke han bruker det.
Det er mer som lukten av... en mann.
Røff, liksom. Som feromoner. Jeg vet ikke.
- Det er nok svettelukt. - Ja, men det har alltid luktet heslig.
Men så går Bruce forbi, og...
Da puster jeg inn.
Du puster inn.
Han brukte håndkleet mitt. Jeg skulle vaske det. Jeg vet ikke hva jeg gjør.
En merkelig trang. Jeg vet ikke hva som skjer.
Ikke vær så dramatisk, jenta mi. Hva er galt med å like Bruce?
Vet ikke. Han er jo bare barnet. Hvor gammel er han? 24? Jeg er 36.
- Hva skal jeg gjøre? - Vel...
Hvis du har lyst til å rote med ham, så gjør det, og så glemmer du ham.
Ikke gjør det om det skaper problemer. Sex er gøy, men kjærlighet? Nei.
Hvorfor sier du det om kjærlighet?
Det er en sykdom som utvikler seg i faser.
Først er du desperat etter å finne den. Så frykter du å miste den.
Så kommer sorgen når den forlater deg.
Vet du hva jeg gjør når jeg holder på å gå på veggen?
- Hva da? - Da danser jeg.
Hvorfor det?
Reis deg. Vi skal feste.
- Kom igjen, Keila. - Aldri i livet.
- Jo. Kom igjen, Kei-Kei. - Nei, sa jeg.
- Jeg liker ikke alkohol. Ingenting. - Jo, det gjør du. Åpne munnen.
- Hva er det som skjer? - Vi skulle legge oss.
Bruce!
- Houston, vi har et problem. - Jeg tar meg av det.
- Nei. Ta dem. - Kom igjen. Bli.
Roi!
- Greit. Men bare én. - Én.
- Går det bra? - Jeg har litt lyst til å kaste opp.
Kei-Kei, da.
Hei! Hvordan går det?
Vi klarte det!
Tunellen er ferdig når vi ser mursteinen, som leder oss til bestemmelsesstedet.
Auksjonshuset.
- Hva er det for en mur? - Bygningens støttemur.
Vi bryter oss gjennom for å komme inn.
Vi går ikke inn i hvelvet gjennom den pansrede døren.
Vi går inn bakveien.
Det forventer ingen.
For å komme til baksiden av hvelvet
går vi først gjennom et ventilasjonskammer, et rom
med rør, paneler, strømledninger og kloakkrør.
Så kommer vi til å stå foran en mur av betongblokker,
som vokter hvelvets ytterkammer.
Vi skjærer over bjelkene som holder blokken sammen,
men fjerner ikke blokkene. Hvorfor, Damián?
For i dette ytterkammeret er det to kameraer som sender et signal
til sikkerhetsvaktenes skjermer.
De to vaktene vil oppføre seg som resten av året. De kjeder seg.
Én sitter i resepsjonen i lobbyen.
Den andre sitter foran hvelvet i kjelleren.
Det er her vi får bekreftelsen på hvor flott dette brekket er.
Vi åpner hvelvet når det er tomt. Er ikke det fantastisk?
Det gir oss flere muligheter.
Vi må få vaktene vekk fra skjermene i tre minutter.
Det er minimumstiden jeg trenger for å hacke kameraene.
- Hvordan får vi til det? - Med en distraksjonsmanøver.
Vi må bli veldig godt kjent med våre nye venner sikkerhetsvaktene.
Vi studerer hver eneste bevegelse.
Men aller viktigst, så studerer vi hjørne- steinen i alle sikkerhetsvakters liv.
Middagen hans.
Jeg vil gjerne bestille to store pizzaer.
Rundt kl. 20 bestiller de mat i resepsjonen.
- Ja? - Hva blir det i dag?
Pepperoni.
- Pizza. - For det meste.
I kjelleren har vi tilgang til telefonkablene,
som Keila allerede har hacket.
- Hei. Hvordan kan jeg hjelpe deg? - Hei.
Jeg vil gjerne bestille to store pizzaer.
- Og to øl. - Hva er adressen?
Chez Viénot, auksjonshuset.
- Rue de Turenne 14. - Takk. Ha det bra.
Takk.
Da begynner showet vårt.
Vi lager en "ren sone" i kjelleren.
Vi tar av oss støvete og skitne klær der og bytter til renromsklær.
Ingen kan gå inn i ytterkammeret eller hvelvet uten drakt og hansker.
Legg igjen et fingeravtrykk, litt jord eller en øyevipp med DNA,
så går planen til helvete.
Vi bruker all tiden på å gjøre oss klare.
Men først og fremst...
En og en halv time?
...for å irritere sikkerhetsvaktene.
Kald mat.
Det er aubergine på. Og de er kalde.
Feil bestilling.
Hvorfor er de ikke store? Én limonade?
Ting som irriterer oss når vi er sultne.
Dette betaler jeg ikke for.
Har du ikke tenkt å betale?
Du betaler meg før du går tilbake til dyrehagen. Skjønner du, rottefjes?
Hvis budet ikke snakker særlig mye fransk og i tillegg er kjepphøy og frekk,
og ser sprø ut...
Quoi? "Quoi? Quoi? "
- Er du ei and? - Han ringer kollegaen.
Det er akkurat det vi trenger.
- Kom hit. Vi har et problem. - Hva slags problem?
Så fort vakten forlater sin post, begynner andre akt av forestillingen vår.
Vi er klare.
Vi har nøyaktig tre minutter til å få det gjort.
Det er lite tid. Det er risikabelt.
Der du ser risiko, ser jeg spenning og adrenalin, kjære Keila.
OK, Alain. Jeg kommer.
Nå!
Da fjerner bulldoseren en betongkloss som om det var en puslespillbit.
Da går vi inn i ytterkammeret.
Kameraene fanger opp besøket deres.
Og Bruce...
Skal sjimpansen forsvare deg?
...som yppende pizzabud, sørger for at de ikke ser dere.
Hei. Ikke rør meg.
Er det forstått? Eller må jeg snakke sjimpansk?
Det er en dør der.
Ja. Det er akilleshælen vår. Åpner noen døra, er det ute med oss.
Man kan ikke styre alle deler av et brekk.
To minutter og tretti sekund.
Kjøp deg så mye tid som mulig.
- Irriter dem helt til sikringen ryker. - Alain.
Slipp kølla mi.
Mens Bruce kjøper tid,
nøytraliserer Keila og jeg overvåkningskameraene.
Fortell oss om de tekniske detaljene.
Ytterkammeret er kjempesikret. Sikkerhetssystemets harddisk fins der.
Jeg hacker de fire kameraene vi trenger.
Resepsjonen.
Er dere klare til å betale?
Ytterkammeret.
INGEN SIGNAL
- Er du ute etter bråk? - Han er ikke verdt det.
Slutt.
Nitti sekunder igjen.
Hvelvets inngangshall.
- Stopp! - Betal meg, da.
Og hvelvet.
- Jeg så ikke ledningen som satt her. - Du tok alle kameraene.
Hei! Går det bra?
Når du endelig får det slaget du fortjener,
tygger du over skumtabletten og begynner å fråde
rundt munnen som et beist.
- Hva om de ringer ambulanse? - Eller politi?
Hva skal de si? "Vi banka et bud."
"Maten er kald. Han har anfall pga. hjerneskade."
De prøver gjenopplivning først.
Alain! Hent en pute! Skynd deg!
- Ett minutt og 15 sekund. - Jeg kortslutta den.
Rolig. Finn en sikring å forbikoble.
- Jeg ser den ikke! - Den svarte boksen. Åpne den!
Se hvilken sikring som gikk.
Ett minutt.
- Jeg fant den! - Det er for mange. Vi må dra!
Drar vi, tar de oss. Det er ingen signal på skjermene.
En skje!
Kom igjen.
Åpne. Kom igjen.
Femti sekunder.
Kom igjen.
- Tretti sekund. - Kom igjen.
Det er denne.
INGEN SIGNAL
Vann!
Kom igjen.
Femten sekund. Skynd dere, for faen.
Kom igjen. Reis deg.
Flott. Kom igjen. Opp.
- Kom igjen. - Opp.
- Fem sekunder. Dere må gå nå. - Hold kjeft, Roi!
Nå!
Her er pengene.
- For pizzaen. - Kom igjen.
Gå, nå.
- Tiden er ute. - Dere må dra.
- Gå. Jeg gjør det ferdig. - Har det.
Når vi har hacket signalet
på skjermene og har styring på dem, må dere dra så fort som mulig.
Ut!
Takk.
Utrolig. Helt vilt.
Kom igjen!
Bulldoseren setter betongklossen tilbake på plass.
Hvis alt går bra, vil Keila få kontroll over hele overvåkningssystemet.
Og da er vi klare til å sette i gang
andre akt av dette fabelaktige illusjonsnummeret.
Hvordan åpne et hvelv med 25 cm tykke stålvegger.
Og viktigst: Uten å bli lagt merke til,
sånn at vi har tilgang som svingdørene på et femstjerners hotell.
Et arbeid David Copperfield verdig.
Tekst: Fredrik Island Gustavsen