Camille!
Vilket otroligt sammanträffande.
Jag bor på hotellet här.
Och jag har ägnat hela dagen åt att tänka på vårt samtal i morse.
Jag gav kanske ett ohyfsat intryck eftersom jag avbröt er.
Men jag kan förklara.
Om jag får... Saken är den... Jag är nyskild och har lovat mig själv...
Jag hör gärna om ditt löfte. Jag vill inte verka oartig...
- Ska ni med? - Ja.
Men jag har bråttom. Jag är sen till en konsert.
Vad sägs om att jag åker med och berättar på vägen?
Kom in.
Har du motorcykeln?
Nycklarna.
Vart ska du?
Jag måste göra nåt. Ett ärende åt Berlin.
Nycklarna.
- Vart? - Jag ska ta tillbaka kalken.
Därför stannar du här och övervakar skärmarna.
Men ingen är hemma, pucko.
De kan komma hem.
Hur tänker du ta tillbaka kalken?
Jag väntar tills prästen åker. Startar hojen.
Kör nära honom, rycker den till mig. Ciao.
Capisci?
Vilken hand använder du till det? För du måste köra, bromsa, växla...
Kalken är säkert tung. Ska du återuppfinna väskryckningen?
Jag följer med. Punkt slut. Dessutom kör jag hoj som en dröm.
Hur ska jag säga det här?
Jag hade lovat mig själv att hålls mig från kvinnor ett tag.
Stör det dig? Jag tog med kläder och måste byta om på vägen.
Nej, givetvis inte.
Jag ville åka hit och njuta av ensamtid och ungkarlslivets lugn och ro.
Mitt hjärta behövde en paus.
- Det låter lite misogynt. - Nej, inte alls.
Jag försäkrar dig att det handlar mer om självförsvar.
Men efter vårt senaste möte tänkte jag plötsligt:
"Straffar du dig själv för ditt misslyckande?"
"Berövar du dig själv chansen att lära känna en unik kvinna?"
"En speciell kvinna."
Det finns fyra miljarder kvinnor.
Chansen att träffa en fascinerande kvinna är liten.
Vi har inte råd att missa tillfället.
Därför blev jag tvungen att springa när jag såg dig.
Jag ser dig utanför mitt hote... Kan jag?
- Ja. - Ja?
Och därför jag är här.
Kör.
Stanna!
Brottslingarna.
Taxi!
Nu!
Han släpper inte!
Victor, fadern!
Kalken!
- Ta väskan! - Kalken!
Kalken!
Jag ska döda er!
Spring! Fan!
Undan!
Flytta er, för fan!
Roi!
Vad gör ni?
Gick det bra?
Kör!
Flytta, för fan! Flytta på dig!
- Är ni galna? - Håll käften!
- Ni dödade nästan min fru! - Vad händer?
Undan. Få väck slampan!
Fan!
- Flytta dig! - Ni är odjur!
Akta bordet!
Bordet, för helvete!
Håll käften, för fan! Käften!
Se upp!
Akta!
Ett bröllop och en begravning. Som i filmen.
Ett parkeringshus.
Kom fram, era jävlar!
Ni är döda!
De hör stegen om vi rör på oss.
Inte om nåt annat låter högre.
Vänta bara.
Jag hör nåt.
Vi möts i parkeringsruta 123. Spring ditåt.
Gör som jag.
Helvete! Vad är det här?
Vad fan är det för oväsen?
- Kolla där borta. - Ja.
Gå ditåt.
Kom fram!
- Här! - Fan också!
- Hej. - Och nu?
Vi tjuvkopplar en gammal bil och drar.
En utan stöldskydd. Den där.
Ska vi?
- Jävlar! - Starta den, för fan!
Larmet spärrar tändningen.
- Och nu? - De kommer.
Hoppa över i baksätet. Fort.
Jag visste inte om du skulle passa in.
Men du gick in för det.
Varför? Var det flugan?
Jag klär upp mig för att handla mat.
Du ser inte ut att handla mat ofta.
Du ser ut som om du bor på hotell.
Reser jorden runt. Går på museer.
Dricker vin på vingårdar.
Det är säkert första ölen du dricker direkt ur flaskan.
Det är det.
Jag avskyr att dricka ur flaskor som skickas i lådor genom lager, i bilar,
mellan personer innan de når ens läppar.
Men den här smakar gudomligt.
- Skål för det. - För att smaka gudomligt.
Har de stuckit?
Jag ser dem inte, men vi väntar inte tills vi gör det.
Vi provar den bilen.
Ja, för fan!
Kör, för helvete!
Han har en yxa! Gasa!
Se upp!
Helvete.
Fan.
Kom.
Se så, bara spring!
Spring, era fega jävlar!
Det var en underbar kväll.
Speciell också.
Jag hoppas att vi kan göra om det nästa gång jag är i Paris.
Då tar jag med dig så du får dricka ur böhmiska kristallglas.
Då får du be om mitt telefonnummer.
Men jag har ingen penna.
Dröm sött.
Ska vi dyka?
- Jag väntade mig Cameron. - Jag letar efter henne. Hon har min hoj.
- Hon gick precis. - Var är min hoj?
Vet inte. Hon använder den nog.
Vi ses senare.
Vänta. Ska du inte berätta vad glasögonen är till för?
De är VR-glasögon.
- Coolt. Spelar du ett spel? - Nej, det är en simulering.
Programmet är inte klart. Rör inte.
- Akta. De går itu. - Har du skapat programmet?
- Ja. - Lägg av.
- Jag får prova. - Nej.
Jag går inte. Jag kedjar fast mig i sängen.
Kom igen. Snälla.
Fem sekunder.
Det är ju skithäftigt.
Fan. Utsikten är helt otrolig.
Och havets färg.
- Det är Zanzibar. - Coolt.
- Varför rör jag mig inte? - Du har inte sensorerna på dig.
Okej. Vänta.
Jag vet inte varför du stjäl. Du borde jobba för Nasa. Du är ett geni.
- Vad gör de här? - De är rörelsedetektorer.
Vadå?
- Jag måste sätta fler på magen och ryggen. - Visst. Kör på.
Okej.
Nej, den fastnar inte.
Det är oljan.
Försök nu.
Så där.
- Okej, vänd dig om. - Okej.
Här.
Klart.
- Klart? Okej? - Ja.
Nu funkar det. Kolla, jag får gåshud.
- Känn. - Ja, håret står rakt upp.
Herrejävlar.
Är tjejen du?
Okej, det räcker nu.
Det var mer än fem sekunder.
Visst var det du?
Det är min avatar.
Du såg dig i spegeln.
Jag förmodar att det är en bugg som du jobbar på,
men bröstvårtorna verkade sticka ut flera centimeter under klänningen.
Du tänker jämt på hår och bröstvårtor. Vänd dig om.
Vad sa jag nu, då?
Iväg nu.
Jag ber Cameron ringa när hon kommer. Hej då.
Förlåt. Det var dumt sagt.
En fråga bara. Vad ska du ha det till?
Det är en parallell verklighet.
Alla kan inte åka på semester i paradiset med vänner de tycker om.
Jag vet inte. Vad gillar du att göra? Gå på klubbar?
Jag äger på dansgolven.
Då kan du dansa på de coolaste klubbarna med det.
Ta på dig glasögonen och njut av upplevelsen.
- Men det händer inte. Du är här i ett rum. - Hjärnan tror att det händer.
Man dansar med folk, pratar med dem, tar en drink med dem.
Känslorna man känner är äkta.
Världen du skapar är enastående.
Du är ett geni.
- Jag sticker till kryptan, okej? - Okej.
När tänkte ni säga det?
Berlin gav oss ett uppdrag. Vi behövde inte berätta nåt för dig.
Vi har ringt honom sen igår kväll. Han svarar inte.
Enda gången du går ut i Paris ställer du till det, Roi.
Jag menar inte inbrottet hos Polignac.
Utan hur ni släpade prästen tio meter.
Våldsam bilstöld mitt under ett bröllop.
Överfall på en dömd.
Förstörelse av flera bilar i ett parkeringshus. Tjugo...
Varsågoda.
Tjugosex larm utlöstes.
Sen tänker ni äta croissanter och dricka café au lait
som om inget hänt.
Vi var två om det.
Men det var inte lätt att ta kalken med de där gorillorna.
Toppen. Då beställer vi ägg Benedict och tar det lite lugnt. Okej?
Kyparen!
Hade inte ett mirakel skett
skulle vi alla sitta i ett franskt högsäkerhetsfängelse nu.
Är den här bekant?
Hur fick du den?
Prästen kom vid midnatt. Han gick med käpp och var livrädd.
Han sa att han ställt in resan och att vi hade rätt om säkerheten,
att skurkar hade försökt råna honom.
Att han hade ryggont. Att vi ska gräva vidare.
Att han sjukskriver sig en vecka för att han inte orkar leda mässan.
Guldkanten är att vi nu har sju dagar på oss att gräva tunneln.
Det är ditt jobb att väcka Berlin.
Nu.
Hur mår du?
Bra.
Jag behövde kicken.
Du behöver inte stanna.
Jag sa till Berlin att jag stannar tills det är klart. Så det gör jag.
- Hallå? - Hej.
Det är Camille.
Vill du veta en sak? Jag vaknade med ett skratt i morse.
Det var en syn att se en man med fluga bära en punksångare på axlarna.
Tack för den bilden.
Det var så lite.
Jag skulle ha smoking på en hamnarbetarstrejk med dig.
Du behöver bara be om det.
Jag såg ut mot ditt hotell från balkongen
och undrade om du var kvar.
Jag är kvar.
Vad sägs om att äta frukost ihop?
Innan jag svarar måste jag säga nåt. Jag är gift.
Jag har varit gift i åtta år.
Men igår klickade jag med dig på ett plan som man inte upplever ofta.
Fyra miljarder kvinnor, sa du.
Men det finns även fyra miljarder män.
Det är inte lätt att möta en man vill veta mer om.
Jag vet inte. Ett liv man vill utforska.
Först säger du att du är gift, sen att du vill utforska mig.
Jag vill inte gärna missförstå ditt "utforska".
Jag kan vara tydligare.
När är din sista dag i Paris?
Imorgon.
Synd att det är så snart.
Ja! Ja, ett ultimatum!
Hej.
Roi. Du missade precis ett storslaget ögonblick.
Kom hit. Kom. Vi ska skåla, Roi.
Lite till dig och lite mer till mig.
- För att vi fick tillbaka kalken? - Nej, sluta. För henne.
Roi.
- Hon ringde mig. - Polignacs fru?
Häng inte upp dig på småsaker, för guds skull!
Huvudsaken är att nedräkningen har börjat.
Jag har satt henne i schack.
Nu måste jag bara vänta och se vad hennes drag blir.
Hon ringer mig säkert om mindre än tre timmar.
Nej, förresten. Om en och en halv, högst.
Det är Camille.
Får jag komma in?
Det är bäst att du låter bli.
Du sa precis att du är gift.
Om du kommer in släpper jag inte ut dig före julafton.
Camille...
Jag vill inte ha en simpel affär.
Jag söker nåt unikt.
Det är inte kompatibelt
med att vara den spetsiga vinkeln i en otrohetstriangel.
Vad är en simpel affär?
Vet du det? För det gör inte jag.
Jag försöker leva så fullt ut som det går.
Vissa nätter kan jag inte sova.
Jag stiger upp och går till en bar.
Jag har tusentals samtal, dricker tequila, dansar som en galning...
Och när jag kommer hem,
somnar jag lycklig.
För jag har upplevt nåt jag inte hade planerat.
Många skulle ligga kvar, vända och vrida sig.
Men världen ligger för mina fötter.
Hur kan någon ligga kvar och stirra i taket...
...när personer som du
dyker upp där man minst anar det?
Hur som helst...
Jag förstår att du avvisar mig.
Jag uppskattar det, för det säger mycket om dig och din heder.
Au revoir.
Jag hoppas att vi hittar varandra igen en vacker dag.
Du gjorde det rätta.
Hon måste bestämma sig.
Roi.
Här är fullt av teleskop och kameror som övervakar hennes hem.
Därför avvisade jag henne.
Förstås.
Jag avvisade henne.
Camille! Vänta!
Din tur.
- Är nåt på tok? - Ja.
Jag måste prata om det med nån av mitt kön.
Berätta.
Jag har alltid vetat vad jag gillar och vad jag ogillar.
Som böcker, jag gillar klassiker och hatar bestsellers.
Och mat, jag älskar moussaka och hatar stekt mat.
Jag gillar nyfikna, hövliga och intelligenta män.
Jag står inte ut med busvisslare som kommenterar mig.
Du vet, såna där ytliga typer som tar selfies
som visar dem i bar överkropp på motorcyklar.
- Jag fattar. - Allt det har gått åt skogen.
Den där okultiverade, motbjudande, ofina individen
har tagit sig in i min hjärna, mitt nervsystem.
- Som av nån instinkt. - Vem gäller det?
- Bruce. - Gillar du Bruce?
- Nej. - Du gillar Bruce.
Det gör jag inte. Aldrig. Nej, men saken är den...
När jag ser på honom och han är smutsig och svettig, så blir jag varm.
Jag känner pulsen öka och drabbas av dyspné.
Förstår du?
Känslan av att inte få nog med syre i lungorna.
Har det hänt dig förut?
Nej, inte så här.
Saken är den att när jag blundar,
ser jag honom hälla vatten över sig i katakomberna.
Jag ser vattnet rinna över hans hud.
Och hans ankarberlock...
Så fort han rör sig slår den mot hans bröstkorg och låter:
"Kling, kling. Kling, kling."
Den bilden loopar i min hjärna. Som en GIF.
"Kling, kling." Den kallar på mig. "Är det nån hemma?"
Ser du fler såna bilder?
Hans kalsonger.
Hans kalsonger?
En dag stack de upp ovanför byxlinningen.
Den vita resåren.
Jag ser ständigt loggan för mitt inre.
- Vad var det för märke? - Varg.
Det stod gång på gång på resåren. Varg...
Och sen hände nåt oväntat.
- Han slog dig på häcken. - Nej, dummer.
Men jag...
Jag är beroende av hans doft.
- Hur funkar det? - Jag känner hans lukt.
Varje gång han är nära mig, eller går förbi, känner jag doften.
- Vad känner du? Hans aftershave? - Nej, han har nog ingen.
Det är snarare doften av...
...man.
Det luktar rått. Feromoner.
- Jag vet inte. - Det är nog svetten.
Förmodligen. Men den har alltid luktat illa.
Men nu när går Bruce förbi...
...andas jag in.
Du andas in.
- Han använde handduken. - Keila.
Jag tänkte tvätta den, men lät bli. Jag förstår ingenting.
Det här är olikt mig. Jag förstår det inte.
Var inte så dramatisk.
- Vad är problemet med att gilla Bruce? - Vet inte.
För det första är han en barnunge. Hur gammal är han, 24? Jag är 36.
Vad gör jag?
Tja...
Om du vill ligga med honom, så gör det.
Men glöm honom sen.
Låt bli om du förväntar dig problem. Sex är kul, men kärlek är det inte.
Varför säger du så om kärlek?
Det är en sjukdom som har olika faser.
Desperationen över att hitta den. Rädslan för att mista den.
Och depressionen när den är borta.
Vet du vad jag gör när jag grubblar mig tokig över nåt?
- Vad? - Jag dansar.
Varför det?
Upp och hoppa. Nu blir det fest.
- Kom, Keila, nu kör vi. - Aldrig.
- Jo, kom igen, Kei-Kei. - Jag sa nej.
- Jag gillar inte alkohol, inte alls. - Jo då, gapa.
- Nämen, vad är det här? - Vi ska lägga oss nu.
Bruce!
Houston, vi har ett problem.
Det löser jag.
KLASS, ELEGANS, HÄSTKRAFTER
- Nej, ta dem. - Kom igen, stanna.
Roi!
Okej, jag tar en.
- En. - Kom igen.
Hur mår du?
Jag känner mig kräkfärdig.
Åh, Kei-Kei.
Hallå! Hur går det?
Vi är framme!
Tunneln är klar när vi når tegelväggen som leder till vårt mål.
Auktionshuset.
- Vad är det för vägg? - Det är byggnadens yttervägg.
Vi tar oss in genom den.
Vi går inte in i kassaskåpet via säkerhetsdörren.
Vi går in bakvägen.
Det väntar sig ingen.
För att nå kassavalvets baksida
passerar vi först en luftkammare och ett servicerum
med rörledningar, elcentraler, elledningar och avloppsrör.
Där inne möts vi av en vägg bestående av cementblock
som skyddar kassavalvets förrum.
Vi kapar armeringsjärnen som håller ihop blocken.
Men vi avlägsnar inte blocken i det här skedet. Varför?
För att inne i förkammaren
finns två övervakningskameror som vakterna följer på sina skärmar.
Vakterna är som de alltid är när det inte pågår auktioner, uttråkade.
En sitter i receptionsdisken i lobbyn.
Den andre sitter utanför kassavalvet i källaren.
Och nu visar vi en gång för alla den här kuppens storhet.
Vi öppnar valvet medan det är tomt.
Visst är det lysande?
På det viset ökar våra chanser.
Vi måste få bort vakterna från skärmarna i tre minuter.
Minimitiden jag behöver för att hacka kamerorna.
Hur får vi bort dem?
Med en avledningsmanöver.
Vi måste lära känna våra vänner vakterna mycket väl.
Vi studerar de här herrarnas minsta steg.
Men, framförallt, studerar vi hörnstenen i alla säkerhetsvakters liv.
Deras middagar.
Två pepperonipizzor i familjestorlek, tack.
Runt 20 beställer de mat från receptionens telefon.
- Hallå? - Vad blir det idag?
Pepperoni.
- Pizza. - Oftast pizza.
Från servicerummet når vi telefonledningen som Keila redan har hackat.
- God kväll, vad önskas? - Hej.
Två pepperonipizzor i familjestorlek, tack.
- Och två öl. - Till vilken adress?
Auktionshuset Chez Viénot.
Rue de Turenne 14.
Tack. Hej då.
Tack så mycket.
Nu börjar föreställningen.
Vi har ett "renrum" i servicerummet.
Där tar vi av oss dammiga och smutsiga kläder
och tar på skyddsoveraller.
Ingen får gå in i förrummet eller valvet utan overall och handskar.
Minsta fingeravtryck, lerfläck eller ögonfrans med dna
och vår plan går åt helvete.
Under tiden förbereder vi oss.
Men framförallt...
En och en halv timme?
...ska vi reta upp vakterna.
Kall mat.
Det är aubergine på dem. Och de är kalla.
Fel beställning.
Varför är de inte stora?
Lemonad?
Sånt som irriterar oss när vi är hungriga.
Jag betalar inte.
Inte?
Du betalar innan du återvänder till djurparken.
Hör du det, råttansikte?
Om matbudet pratar dålig franska och dessutom är kaxig och ohyfsad
samt ser galen ut...
- Quoi? - "Quoi? Quoi?"
Är du en anka?
...ringer han kollegan. Och det är precis det vi behöver.
Kom hit. Vi har problem.
Problem? Vad för problem?
Så fort vakten lämnar sin post börjar andra akten av vår föreställning.
Vi är redo.
Vi har exakt tre minuter på oss att utföra det.
Det är inte mycket. Det är riskabelt.
Där du ser risker, ser jag spänning och adrenalin, kära Keila.
Okej, Alain. Jag kommer.
- Nu. - Då avlägsnar bulldozern cementblocken.
Precis som en pusselbit.
- Vi går in i förrummet. - Övervakningskamerorna filmar besöket.
Och Bruce...
Skulle apan här försvara dig?
...som muckande pizzakille ser till att vakterna missar er.
Hörru. Rör mig inte.
Förstår du eller ska jag prata chimpansiska?
Va?
En dörr.
Ja, den är vår akilleshäl.
Om nån öppnar den är vi körda.
Man kan aldrig styra ett rån till 100 procent.
Två minuter, trettio sekunder.
Du måste köpa oss all tid du kan.
Provocera dem tills de blir rasande.
Alain. Lugn nu.
- Alain. - Släpp batongen.
Medan Bruce förhalar, oskadliggör Keila och jag kamerorna.
Keila, invig oss i de tekniska detaljerna.
Förrummet är säkert.
Säkerhetssystemets hårddisk finns där.
Jag hackar de fyra kamerorna vi behöver.
Receptionen.
Nå? Tänker ni betala?
Förrummet.
INGEN SIGNAL
- Vill du slåss? - Han är inte värd det.
Sluta.
Nittio sekunder kvar.
Förrummets ingång.
- Sluta! - Betala, då.
Och valvets kamera.
- Jag såg inte den kabeln. - Du sabbade precis alla kamerorna.
Hörru! Gick det bra?
När du äntligen får ta emot slaget du förtjänar,
biter du sönder brustabletten och börjar fradgas
ur munnen som ett galet djur.
- Om de larmar ambulansen? - Eller polisen?
Vad skulle de säga? "Vi misshandlade matbudet?"
"Maten var kall. Han krampar på grund av en hjärnskada."
De försöker återuppliva honom.
Alain! Hämta en kudde! Fort!
En minut, femton sekunder.
Det är kortslutning.
Bara lugn. Hitta en säkring och koppla förbi den.
Jag ser ingen. Jag ser ingen!
Öppna den svarta boxen. Hitta den brända säkringen.
En minut.
- Här! - För många säkringar. Vi måste dra!
Då tar de oss. De har ingen bild på skärmarna.
Ge mig en sked!
Kom igen.
Öppna munnen. Kom igen.
Femtio sekunder.
Kom igen.
Trettio.
Kom igen.
Jag har den.
INGEN SIGNAL
Vatten!
Kom igen.
Femton sekunder. Sno er, för fan.
Kom igen. Upp med dig.
Toppen. Kom igen. Res dig.
- Kom igen. - Upp med dig.
Fem sekunder. Ni måste ut nu.
Tyst, Roi!
Nu!
Här är pengarna.
- För pizzan. - Se så.
Iväg med dig.
Tiden är ute.
Ni måste ut nu.
- Gå, jag avslutar. - Jag fixar det.
När vi har hackat signalen
och kan fjärrstyra skärmarna måste ni ut så fort det går.
Ut!
Tack.
Hej då.
Helt sjukt.
Kom!
Bulldozern sätter tillbaka cementblocket.
Om allt går vägen, har Keila kontroll över hela kameraövervakningssystemet.
Och vi är redo att sjösätta
det här underbara trolleritrickets andra akt.
Vi ska öppna ett kassavalv med stålväggar på 25 centimeter.
Och ännu viktigare, helt obemärkt.
Vi ska gå in och ut som genom snurrdörren på ett femstjärnigt hotell.
Ett jobb värdigt David Copperfield.
Undertexter: Jessika Johansson